KESKKONNASEADUSTIKU ERIOSA JÄÄTMESEADUSE
SELETUSKIRI

1. Sissejuhatus

Sisukokkuvõte
Jäätmeseaduse eelnõu on ette valmistatud keskkonnaõiguse kodifitseerimise raames. Eelnõu koostamisel lähtuti peaasjalikult keskkonnaseadustiku eriosa seaduse eelnõust, mis on koostatud Hannes Veinla juhtimisel Euroopa Sotsiaalfondist rahastatava Inimressursi arendamise rakenduskava prioriteetse suuna (5) „Suurem haldusvõimekus“ programmi „Parema õigusloome arendamine“ raames.

Eelnõu eesmärk on eelkõige kehtivate jäätmeseaduse (edaspidi ka JäätS) ja pakendiseaduse (edaspidi PakS) struktuuri ja sisu ühtlustamine, et regulatsioon oleks paremini süstematiseeritud ja seaduse adressaatidele arusaadavam. 

Euroopa Liidu jäätmevaldkonna õigusaktid rõhutavad jäätmekäitluse kontrolli olulisust lubade ja registreerimissüsteemi abil, eeskätt ohtlike jäätmete osas. Eestis on jäätmelubade ja ohtlike jäätmete käitluslitsentside alusel toimiv süsteem rakendunud juba 1992. aastast. Kehtiva jäätmeseaduse kohaselt on ohtlike jäätmete käitluslitsents tegevusluba, mis antakse ohtlike jäätmete käitlusteenuseid osutavatele isikutele. Eelnõuga loobutakse ohtlike jäätmete käitluslitsentsist kui tegevusloast (s.t eraldi seisvast haldusaktist). Samuti täpsustatakse eelnõuga lubade ja registreerimise nõudeid, et vähendada halduskoormust nii loa ning registreeringu taotlejale kui nende väljaandjale.  

Eelnõu sätestab jäätmehoolduse korralduse, nõuded jäätmete tekke ning jäätmetest tuleneva tervise- ja keskkonnaohu vältimiseks, sealhulgas meetmed loodusvarade kasutamise tõhususe suurendamiseks ja sellise kasutamise ebasoodsa mõju piiramiseks, samuti sätestab üldnõuded pakendile ja pakendi kasutamisele, pakendi vältimise ja vähendamise meetmed, nõuded pakendiregistrisse esitatavate andmete audiitorkontrollile ning samuti vastutuse kehtestatud nõuete rikkumise eest.

Eelnõu ettevalmistaja

Keskkonnaseadustiku eriosa seaduse eelnõu ja seletuskirja eelnõu on 2011. aastal koostanud töörühm järgmises koosseisus:
Hannes Veinla – Tartu Ülikool, töörühma juht
Elina Saunanen – Keskkonnaministeerium, eelnõu koostamise ajal SA Keskkonnaõiguse Keskus, vee valdkonna alatöörühma juht
Katrin Broks – Keskkonnaministeerium
Irja Truumaa – Keskkonnaministeerium
Madis Metsur – AS Maves

Eelnõu versiooni, mille töörühm Keskkonnaministeeriumile 2011. aasta lõpul esitas, on täiendanud ja korrigeerinud Keskkonnaministeeriumi jäätmeosakonna ning Keskkonnaameti ja Keskkonnaagentuuri ametnikud.

Eelnõu juriidilise ekspertiisi on teinud Keskkonnaministeeriumi õigusosakonna                         jurist Peeter-Jaak Ait (peeter-jaak.ait@envir.ee, tel 626 2738) ning keeletoimetaja oli õigusosakonna peaspetsialist Enel Ormus (enel.ormus@envir.ee, tel 626 2906).

Märkused

Kõnesolev eelnõu on seotud 2011. aasta 16. veebruaril Riigikogus vastu võetud keskkonnaseadustiku üldosa seadusega (edaspidi ka KeÜS). Eelnõu ei ole otseselt seotud Euroopa Liidu õiguse rakendamisega, sest Euroopa Liidu õigusaktid on praegu kehtivate riigisiseste õigusaktidega juba üle võetud.

Eelnõu seadusena vastuvõtmiseks on vaja Riigikogu poolthäälteenamust.

2. Seaduse eesmärk

KeÜS sätestab keskkonnaõiguse põhimõisted, keskkonnakaitse põhimõtted, igaühe kohustused, käitaja kohustused, keskkonnaalased õigused ja keskkonnaloa menetluse, mis moodustavad keskkonnaõiguse üldosa kitsamas mõttes. Jäätmeseaduse eelnõu koostamisel on üldosa järgitud ja sellega on tagatud regulatsiooni ühtsus ning vastuolude puudumine keskkonnakaitse eri valdkondade vahel.
 
Jäätmeseaduse ja pakendiseaduse kodifitseerimise peamise eesmärgina võib esile tuua senise fragmentaarse regulatsiooni ühtlustamise. Kehtivas õiguses võib leida vastuolusid. Kodifitseerimise eesmärk ongi nende vastuolude kõrvaldamine, arvestades kehtivate seaduste rakendamisel saadud kogemusi. Nii muutub jäätmealasest regulatsioonist ülevaate saamine selle rakendajatele ja adressaatidele lihtsamaks. Regulatsiooni ühtlustamine toob kaasa suurema õigusselguse ja regulatsiooni läbipaistvuse. 

Eelnõuga loobutakse ohtlike jäätmete käitluslitsentsist kui tegevusloast. Samuti täpsustatakse eelnõuga lubade ja registreerimise nõudeid, et vähendada halduskoormust nii loa ja registreeringu taotlejale kui nende väljaandjale.

Praegu kehtivate seaduste ülesehitus on erinev. Eelnõu peatükkide struktuuri määramisel lähtuti järgmisest skeemist, arvestades ka peatükkide spetsiifikat.
•	Reguleerimisala.
•	Mõisted.
•	Põhimõtted (eesmärgid).
•	Üldised õigused ja kohustused.
•	Kavandamine (korralduslik osa haldusorgani jaoks).
•	Nõuded ja piirangud (kohustused) isikutele, sh loa nõue (vajaduse korral erisused KeÜSist) ja aruandlus haldusorganile.
•	Proovivõtmine, uuringud ja seire.
•	Haldusõiguslikud sunnimeetmed.
•	Järelevalvemeetmed ja kahju heastamine.
•	Väärteokoosseisud.

Eelnõu kohaselt on kehtiva õigusega võrreldes suuremaks muudatuseks ohtlike jäätmete käitluslitsentsi nõude ära jätmine. Ohtlike jäätmete käitlusteenuse osutamiseks vajalik ohtlike jäätmete käitluslitsents ja litsentsi menetlemine dubleerib suures osas ohtlike jäätmete käitlemiseks antavat jäätmeluba ja selle menetlemist. Halduskoormuse vähendamiseks ja regulatsiooni lihtsustamiseks on ohtlike jäätmete käitluslitsentsi nõudest eelnõus loobutud.

Keskkonnaseadustiku kodifitseerimise töörühm töötas välja keskkonnaseadustiku eriosa, sh jäätmeseaduse, kontseptsiooni 2009. aasta lõpuks. Selle kontseptsiooni kiitis keskkonnaseadustiku koodifitseerimiskomisjon 17.03.2010 märkustega heaks. 

3. Eelnõu sisu ja võrdlev analüüs

1. peatükk. Üldsätted.

Esimese peatükis on piiritletud reguleerimisala ja sätestatud peatüki põhimõisted. Kuigi üldjoontes vastavad eelnõukohase seaduse jäätmete peatüki reguleerimisala säte ja mõistemääratlused kehtivale jäätmeseadusele, on selles siiski nimetamisväärseid erinevusi. Nii on eelnõu jäätmealase regulatsiooni tekstis aluseks võetud keskkonnaseadustiku üldosa seaduse tuumikmõisted: keskkonnahäiring, keskkonnarisk ja keskkonnaoht.

Jäätmete definitsioonis, millel tegelikult põhineb kogu seadus ja terve valdkond, on kesksel kohal mõiste „ära viskama“. „Ära viskama“ on JäätSis seletatud kui vallasasja kasutuselt kõrvaldamist, loobumist selle kasutusele võtmisest või kasutuseta hoidmist. Esmapilgul näib ära viskamine viitavat eesmärgile asjast vabaneda või sellest loobuda. Samas aga ei piirdu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/98/EÜ, 19. november 2008, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid (ELT L 312, 22.11.2008, lk 3–30) (edaspidi jäätmeraamdirektiiv) toimingutega, mille eesmärgiks on jäätmetest lihtsalt lahti saada, vaid see hõlmab ka toiminguid, mille eesmärgiks on jäätmed taaskasutada ja ringlusse võtta. Näiteks tootmisprotsessis tekivad ülejäägid, mida selles protsessis kasutada ei saa ning selle tootmisprotsessi tegija soovib neist lahti saada ehk „ära visata“, on jäätmed. See ei tähenda, aga seda, et keegi teine ei või nende jäätmetega midagi kasulikku teha (ringlusse võtta, taaskasutada) ning samuti võib keegi nende eest ka raha maksta. On selge, et otsustamisel, kas asi on ära visatud (ingl k discard) või mitte, ei saa tugineda üksnes potentsiaalse jäätmevaldaja subjektiivsele arvamusele. Vastasel juhul muutuks jäätmete definitsioon mõttetuks ning kogu jäätmealane regulatsioon kaotaks igasuguse tähenduse. Selleks, et anda mõistele „ära viskama“ (discard) objektiivne sisu, tuleb vaadata Euroopa Kohtu senist praktikat.

Reguleerimisala määratlemisel on oluline tähtsus § 1 lõikes 2 loetletud jäätmeliikidel, mis seaduse reguleerimisalasse ei kuulu.

Võrreldes kehtiva õigusega on eelnõusse lisatud järgmised mõistemääratlused:
1. Segaolmejäätmed. JäätSis mõistet küll kasutatakse (näiteks JäätS § 36 lg 1), kuid ei defineerita. Definitsioon on vajalik, et eristada segaolmejäätmetest liigiti kogutud olmejäämteid, mille suhtes kogu olmejäätmete regulatsiooni kohaldamine ei ole mõistlik ega vajalik.
2. Liigiti kogumine on selline jäätmete kogumine, kus jäätmed hoitakse lahus liigi ja olemuse alusel, et lihtsustada nende edasist käitlust, muuhulgas selleks, et soodustada jäätmete taaskasutamist.

Arvestades asjaolu, et uues jäätmeraamdirektiivis on liigiti kogumise vajalikkust esile tõstetud, on eelnõus sõnastatud jäätmete liigiti kogumise põhimõte. Põhimõtte kohaselt tuleb jäätmeid koguda liigiti, erinevate omadustega materjale ja jäätmeid omavahel segamata, kui see on tehniliselt, majanduslikult ja keskkonnakaitse seisukohalt teostatav. Peatüki muudes osades on sätestatud liigiti kogumise kohustused, näiteks kohaliku omavalitsuse üksuse kohustus tagada teatud jäätmematerjalide, nt klaasi eraldi kogumine.

Eelnõus on rõhutatud, et jäätmekäitluskohtade võrgustik peab olema piisav ja lõimitud, et tagada korraldatud olmejäätmeveoga hõlmatud segaolmejäätmete käitlemine ja kõigi tekkinud jäätmete kõrvaldamine. Loodav võrgustik peab võimaldama jäätmete käitlust nende tekkekohale võimalikult lähedal ning kõige sobivamate meetodite ja tehnoloogiatega, et vähendada keskkonnahäiringute teket.

2. peatükk. Jäätmehoolduse kavandamine

Teises peatükis sätestatakse jäätmehoolduse kavandamise regulatsioon. Peatüki esimeses jaos esitatakse kavandamise üldsätted ja jäätmekavade liigid, milleks on valdkonna ja kohaliku omavalitsuse jäätmekava.

Kohaliku omavalitsuse jäätmekava koostamise erisused on sätestatud eraldi teise jaona.

3. peatükk. Kohaliku omavalitsuse jäätmehooldus

Peatükki on koondatud kehtiva jäätmeseaduse 4. peatüki „Kohaliku omavalitsuse üksuse korraldatud jäätmehooldus“ sätted. Tegemist on sisuliselt kehtiva regulatsiooni ülevõtmisega ning eelnõuga ei panda kohalikele omavalitsustele uusi kohustusi ega anta uusi õigusi.

4. peatükk. Laiendatud tootjavastutus

Eelnõu laiendatud tootjavastutust käsitlevas peatükis avatakse laiendatud tootjavastutuse põhimõte, mis on sätestatud kehtiva jäätmeseaduse § 26 lõikes 1. Põhimõtte kohaselt peab tootja või pakendiettevõtja tagama tema turule lastud tootest tekkivate jäätmete kogumise ja nende taaskasutamise või nende kõrvaldamise ning omama selle kohustuse täitmiseks piisavat tagatist. Eelnõu kohaselt on laiendatud tootjavastutusega hõlmatud probleemtooted ja pakendid.

Probleemtoote mõiste esitatakse probleemtooteid käsitleva peatüki 1. jaos. Pakendi mõiste esitatakse pakendeid ja pakendijäätmeid käsitlevas peatükis.

Kehtivas jäätmeseaduses on probleemtooted (nagu patarei ja aku) defineeritud esmamainimise järel §‑s 25. Kuna eelnõus käsitletakse probleemtooteid 5. peatükis eraldi jagudes ning pakendeid ja pakendijäätmeid eraldi 6. peatükis, on asjaomsed mõisted esitatud just seal.

Laiendatud tootjavastutuse raames on oluline koht mõistel turule laskmine. Kuna kolmes EL direktiivis (94/62/EÜ, 2011/65/EL ja 2012/19/EL) on turule laskmise mõiste erineva ulatusega, on 4. peatükis sätestatud mõiste üldsäte. Turule laskmine tähendab ka seda, et toode on toodud Eestisse (nt lattu) ning eesmärgiks on toode Eestis kättesaadavaks teha. Isegi kui toodet Eestis kättesaadavaks ei tehta, siis oluline on algne eesmärk. Kui toode tuuakse Eestisse transiidi eesmärgil, siis see ei ole turule laskmine. 6. peatükis sätestatud mõiste kehtib ainult pakendite kohta ja 5. peatüki 4. jaos sätestatav mõiste ainult teatud keelatud ainete kasutamise kohta probleemtoodete kontekstis. Kõigi kolme mõiste sätestamist on vaja nimetatud direktiivide täielikuks ülevõtmiseks Eesti õigusesse. 

Neljanda peatüki teise jakku on koondatud kehtiva jäätmeseaduse tootjate ühendust ning pakendiseaduse taaskasutusorganisatsiooni käsitlevad sätted. Taaskasutusorganisatsioon on pakendiseaduse § 101 lõike 1 kohaselt pakendiseaduse alusel keskkonnaministri antud tegevusloaga juriidiline isik, kelle asutajad ja liikmed on pakendiettevõtjad või nende moodustatud juriidilised isikud, kus liikmed, osanikud või aktsionärid on pakendiettevõtjad. Kehtiva jäätmeseaduse § 23 lõike 3 kohaselt on tootjate ühendus mittetulundusühing või muu majanduslikku tulu mittetaotlev organisatsioon, mille liikmeteks on üksnes tootjad või tootjate ühendused ning mille üheks eesmärgiks on teatud liiki probleemtoodetest tekkinud jäätmete kogumise ja taaskasutamise korraldamine või finantseerimine.

Tulenevalt kahe valdkonna kodifitseerimisest täpsustakse eelnõus tootjate ühenduse ja taaskasutusorganisatsiooni mõistet. Jäätmeseaduses sätestatud tootjate ühenduse mõiste asendatakse eelnõus direktiivikohase tootjavastutusorganisatsiooni mõistega, mis seob sellise ühenduse selgelt probleemtoodete käitlemise korraldamisega. Pidades silmas, et tootjavastutusorganisatsiooni võib eelnõu kohaselt moodustada ka äriühinguna, ei ole termin tootjate ühendus sisuliselt korrektne.

Taaskasutusorganisatsiooni mõiste oleks eelnõus tootjavastutusorganisatsiooni mõiste kõrval eksitav, kuna eelnõu käsitleb nii jäätmete kui pakendite ja pakendijäätmete taaskasutamist. Sellest tulenevalt võetakse eelnõus taaskasutusorganisatsiooni mõiste asemel kasutusele selgelt eristuv pakendiorganisatsiooni mõiste. Eelnõus on esile toodud mõlema organisatsiooni suhtes kohalduvad üldsätted, nagu kohustus osta teenuseid konkurentsi alusel ja tagada finantssuhete läbipaistvus.

5. peatükk. Probleemtooted

Probleemtooteid käsitletakse eraldi jagudes probleemtoodete liikide kaupa. Peatükk ei sisalda olulisi sisulisi muudatusi, kuid ulatuslikult on ümber struktureeritud nii seni jäätmeseaduses kui ka jäätmeseaduse alusel antud määrustes sisaldunud sätteid. Määrustest on jäätmeseadusesse üle toodud taaskasutamise ja ringlussevõtu sihtarvud ning probleemtooteregistris registreerimise alused ning registreeringu peatamise ja kustutamise alused. 

Eelnõukohases seaduses võetakse kasutusele probleemtoote mõiste, mis asendab jäätmeseaduse § 25 lõikes 1 defineeritud probleemtoodet. Kehtiva jäätmeseaduse kohaselt on probleemtoode toode, mille jäätmed põhjustavad või võivad põhjustada tervise- või keskkonnaohtu, keskkonnahäiringuid või keskkonna ülemäärast risustamist. Probleemtoote mõiste kasutuselevõtmine seondub laiendatud tootjavastutuse põhimõttega. Laiendatud tootjavastutusega võivad tulevikus olla hõlmatud ka tooted, mis ei ole oma olemuselt tervise- või keskkonnaohtlikud, kuid mille kogus või muud omadused võivad tingida vajaduse nende suhtes laiendatud tootjavastutuse põhimõtte kohaldamise. Probleemtoode on eelnõu kohaselt defineeritud kui toode, mille kasutamisega või jäätmeteks muutumisega võib kaasneda keskkonnarisk.

Probleemtoote tootja kohustusi käsitleva paragrahvi sisu on liigendatud, konkreetseid probleemtooteid käsitlevad sätted viidud asjakohastesse jagudesse. JäätS § 26 lõikes 5 käsitletud endisaegsete jäätmete käitlemisega seotud kohustused on esitatud eraldi paragrahvis, mis esitab eraldi JäätSis sisalduva endisaegsete jäätmete mõiste. Eraldi jagudes on sätestatud ka tootja kohustus jäätmekäitlejale teavet jagada.

Eraldi paragrahvideks on liigendatud jäätmeseaduse § 268 sätted probleemtoote kasutaja teavitamise, teabekampaania korraldamise ning kaasnevate kulude katmise kohta. Ka antakse keskkonnaministrile volitus kehtestada määrusega probleemtoote kasutajale kättesaadavaks tehtava teabe loetelu ning teabe esitamise viisid ja kord.

Viienda peatüki esimeses jaos antakse keskkonnaministrile volitus kehtestada määrusega probleemtootest tekkivate jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord, kogumise määrad, nende määrade saavutamise tähtajad ning taaskasutamise ja ringlussevõtu sihtarvude arvutamise täpsustatud nõuded. Praegu on need nõuded sätestatud mitme Vabariigi Valitsuse määrusega. Samuti antakse keskkonnaministrile õigus kehtestada probleemtoodete märgistamise viis ja kord.

Viienda peatüki teises jaos on tootja tagatist puudutavad sätted. Tootja tagatisega seotud regulatsiooni olemasolu ja reguleerimist nõuavad mitmed EL direktiivid nagu näiteks elektroonikaromu direktiiv 2012/19/EL ja patareidirektiiv 2006/66/EÜ. Kõnesoleva eelnõuga määratakse, milline tagatise liik võib tootjal olla, kui suur peab olema tagatis (milliseid kulusid peab tagatis katma) ja kuidas seda arvutatakse, kuidas tagatist kasutatakse ning millal tagatis lõpeb. Lisaks seatakse tagatise nõue ka tootjavastutusorganisatsioonile (TVO), mis on ise üks tootja tagatise liikidest. Sellest tulenevalt on vaja tootjatele suuremat kindlust, et TVO suudab täita kõiki tootjate üle antud kohustusi, ning kui ta makseraskustesse satub, ei pea tootjad tasuma jäätmekäitluse eest teist korda, vaid see kaetakse TVO tagatisest.
TVO on tootja üks tagatise liikidest, sellest johtuvalt peab TVO tegevus olema läbipaistev ja arusaadav kõikidele tootjatele ja teistele asjast huvitatud osalistele. Sellest tulenevalt peavad TVOle olema sätestatud rangemad nõuded nagu see on kehtestatud teiste seadustega teistele tagatise liikidele (kindlustus, pangagarantii). Kuna seadusega soovitakse sätestada nõue, et teatud probleemtoodete tootjad peavad ühinema TVOga, peab see andma tootjale, eelkõige tootjale, kes sõlmib TVOga teenuse osutamise lepingu, suurema kindlustunde, et TVO ka püsib ning et ta ei pea tasuma jäätmekäitluse eest teist korda, kui TVO halva juhtimise tagajärjel maksejõuetuks muutub. 
Tootja tagatis tuleb üldjuhul seada kellegi kasuks. Selleks uuriti, kuidas see on lahendatud Saksamaal, Rootsis, Soomes ja Iirimaal. Neist neljast riigist kõige rohkem on tagatisega seonduvat reguleeritud Iirimaal. Seal kehtib nõue määrata soodustatud isik (kindlustuse valdkonnas kasutatakse terminit garantii saaja) ning lisaks Eestis lubatud tagatise liikidele, on võimalik seal valida veel tagatiseks ka pant ning võlakirjad. Saksamaal ei ole seadusega sätestatud, kes võib olla soodustatud isik. See võib olla põhimõtteliselt suvaline tootja enese valitud isik, kellega Proto sarnane register (EAR ehk Elektro-Altgeräte Register) nõustub. Rootsis ja Soomes on selleks isikuks riigiasutus – Keskkonnaamet. Märkusena tuleb lisada, et nendes riikides on Keskkonnaameti ülesanneteks nii loa taotluste menetlemine (Eestis Keskkonnaameti pädevus) kui ka järelevalve teostamine (Eestis KKI pädevus). Samuti selgus, et individuaalse vastutuse tagatise rakendamist ei ole seni Soomes ega Rootsis veel reguleeritud. Rootsi kavatseb seda teha ja selleks on tellitud ühelt advokaadibüroolt õiguslik analüüs, mida kõnesoleva eelnõu koostamisel ka kasutati. Soome on lähenenud pragmaatiliselt ja sätestanud kõikidele tootjatele ja TVO-dele kuue kuu käibe suuruse tagatise nõude kollektiivse vastutuse raames (sarnaselt ohtlike jäätmete käitlejatega). Seadusega on nii Soomes kui Rootsis sätestatud üksnes üldised nõuded, muud täpsemad nõuded tagatisele on kirja pandud juhendis. Ka Saksamaal on EAR teinud asjaomase juhendi. Juhendina on ka praegu Proto ja KKM jaganud tootjatele selgitusi, mis kulusid peaks tootja tagatis katma, kuid juhend ei ole siiski täitmiseks kohustuslik. Täpsem tootja tagatisega seonduva reguleerimine parandab õigusselgust ning lihtsustab märgatavalt järelevalveasutuse tööd, sest seadusega reguleeritud täpset nõuet on lihtsam kontrollida. Ka finantseerimisasutustele on seda vaja, et nad saaksid aru, millal tagatis avaneb ja millal neil tekib väljamakse kohustus. Teine aspekt on ka individuaalse vastutuse rakendamine. Soomlaste pragmaatiline lähenemine jääks lubatuks TVOdele ja nendega ühinenud tootjatele, kuid teistele tootjatele rakenduks individuaalne vastutus nii nagu see saab eelnõukohase seaduse jõustumisel olema. Kõik tootjad ei ühine TVOga, näiteks ei ole nn tööstuslike elektri- ja elektroonikaseadmete tootjatel TVOga ühinemise vajadust. Lisaks ei pea tulevikus eelnõukohase seaduse jõustudes veel mootorsõiduki või tööstusliku patarei ja aku tootja, mootorsõiduki tootja, mootorsõiduki osa tootja ning põllumajandusplasti tootja ühinema TVOga, kui ta seda ei soovi.

Tootja tagatise liikideks võivad olla:
1) ühinemine TVOga,
2) garantiikindlustus (ehk ringlussevõtu kindlustus),
3) pangagarantii või
4) deposiidina selleks määratud kontole makstud tagatissumma (ehk kinnine pangakonto).

Juhul kui tootja otsustab ühineda TVOga, siis tal täiendavat rahalist tagatist olema ei pea. Ühinemine TVOga on ka ainuke tagatise liik, mis ei ole otseselt rahaline tagatis. Kuidas toimub TVO-siseselt raha maksmine jäätmekäitluskulude ja muude TVOga seotud kulude (näiteks TVO juhtimise kulude, TVO rahalise tagatise jne) katmiseks, otsustab TVO üldkoosolek. TVOs ei tule arvesse võtta vastutuse liiki, mida eri probleemtoodetele rakendatakse. Need on kollektiivne vastutus ja individuaalne vastutus. Kollektiivne vastutus kehtib vanarehvide, põllumajandusplasti jäätmete, patarei- ja akujäätmete, kasutatud osade, enne 1. maid 2004 turule lastud mootorsõidukitest tekkinud jäätmete (romusõidukite) ning enne 13. augustit 2005 turule lastud elektri- ja elektroonikaseadmetest tekkinud jäätmete (nn endisaegsete ehk ajalooliste elektroonikaromude) kogumise ja edasise käitlemise eest. Individuaalne vastutus on alates 1. maist 2004 turule lastud mootorsõidukitest tekkinud jäätmete (romusõidukite) ning alates 13. augustist 2005 turule lastud elektri- ja elektroonikaseadmetest tekkinud jäätmete (elektroonikaromude) kogumise ja edasise käitlemise eest. See tähendab, et kollektiivse vastutuse korral ei võeta arvesse toodete kaubamärki ega muid toote spetsiifilisi omadusi, vaid üksnes seda, et tegemist on sarnase tootegrupiga (näiteks kantavad patareid), arvutatakse välja keskmine selle tootegrupi jäätmekäitluskulu ning see kulu jaotatakse kõikide sellist liiki toodete turuosaliste vahel proportsionaalselt nende osaga seda liiki toodete turul. Individuaalse vastutuse korral tuleb arvesse võtta kaubamärki ning iga tootja toote spetsiifilisi omadusi ja kujundada jäätmekäitluskulu selle põhjal. Iga tootja on vastutav üksnes enda poolt turule lastud toodete eest ning ei pea tasuma teiste tootjate turule lastud toodetest tekkinud jäätmete jäätmekäitluskulusid. Näiteks kui alates 13.05.2005 ühe tootja turule lastud kindla kaubamärgiga telereid ei tule ühe kalendriaasta jooksul tagasi, kuid teise tootja omi (millel on teine kaubamärk) tuleb, siis esimesel tootjal jäätmekäitluskulusi tasuda ei tule, sest tema turule lastud teleritest tekkinud jäätmeid ei ole tagastatud. Küll aga tuleb mõlemal tasuda ajalooliste jäätmete jäätmekäitluskulusid, kui neid sama perioodi jooksul tootjale tagastatakse. Erandina TVOga ühinenud elektri- ja elektroonikaseadme tootjatele individuaalset vastutust ei rakendata, sest kõikide kogutud elektroonikaromude sortimine ja liigitamine kaubamärkide kaupa on ülemääraselt kulukas ja aeganõudev, mistõttu pragmaatilistel kaalutlustel ei ole sellise nõude kehtestamine mõttekas. Lisaks ei ole see proportsionaalne seatud eesmärgiga – nõuetekohase elektroonikaromude kogumise ja ringlussevõtuga, sest sama eesmärk on võimalik saavutada ka ilma sellist ranget nõuet kehtestamata.

Garantiikindlustus, pangagarantii ja deposiit on rahalised tagatised. Nendest ühe võib valida ka TVO. Pangagarantii neist kolmest on uus tagatise liik, mida kehtivas seaduses lubatud ei ole. Teiste liikmesriikide kogemusi ja õigusloomet uurides on selgunud, et paljud liikmesriigid lubavad tootjatel kasutada ka pangagarantiid. Ka Euroopa Komisjon ei ole pidanud seda lubamatuks tagatise vormiks. Eestis on olnud olukordi, kus pangagarantii on olnud ettevõtja jaoks erinevatel põhjustel ainuke tagatise võimalus, kuid seadus seda ei luba. Tootja on tahtnud täita seadust, kuid muudel olulistel põhjustel ei ole ta saanud valida nende kolme tagatise liigi vahel, mis praegu on lubatud. Selliseid tootjaid võib aga olla teisigi, näiteks välismaiste äriühingute tütarettevõtted. Tagatise võimalikke liike analüüsides ei selgunud ühtki põhjust, miks ei võiks pangagarantiid kui ühte tootja tagatise liiki lubada tootjatel kasutada. Seda enam, et praegu seaduses olevat ringlussevõtu kindlustust ei paku Eestis ükski kindlustusettevõte. Uus sisu on antud ka kinnisele pangakontole.

Garantiikindlustus ja pangagarantii ei eelda raha kogumist, kuid deposiidina selleks määratud kontole makstud tagatissumma eeldab. Deposiidina kogutav raha on oma olemuselt raha kogumine sihtotstarbelisele kontole. Kui seni oli kinnine pangakonto tootja oma, siis eelnõukohane kinnine pangakonto n-ö kuulub KKIle. Kontole kogutud raha võib kasutada üksnes toodetest tekkinud jäätmete jäätmekäitluskulude (kogumise, ringlussevõtu, taaskasutamise, teabekampaaniate eest) tasumiseks. See tähendab, et tootja ei või sellele kontole pandud raha muudeks tootjal tekkivate kulude katmiseks kasutada. Seetõttu saabki ta seda raha kasutada üksnes KKI nõusolekul, esitades KKIle põhjendatud arved jäätmekäitluskulude hüvitamiseks. Tootja katab üldiselt igapäevased jäätmekäitluskulud jooksvalt ning näiteks kord kvartalis (st pärast aruande esitamist Protole) esitab arved KKIle tehtud kulude hüvitamiseks. Märkida tuleb, et kulusid ei hüvitata ajalooliste jäätmete käitlemise eest, sest nende eest tasumine toimub jooksvalt. Ühtlasi antakse seadusega keskkonnaministrile õigus kehtestada kinnise pangakonto kui tagatise ja muu tagatise, mis on KKI nõudel kantud KKI kontole, kasutamise kord. 

Garantiikindlustus ja pangagarantii tähendavad lepingu sõlmimist finantseerimisasutusega, kes garanteerib, et kui tootja või TVO muutuvad maksejõuetuks jäätmeseaduse tähenduses või lõpetavad tegevuse ja jätavad täitmata jäätmeseadusest tulenevad kohustused, saavad jäätmekäitluskulud siiski ka tulevikus tasutud ega jää teiste tootjate või riigi kanda. See tähendab, et kui tootja või TVO muutuvad maksejõuetuks jäätmeseaduse tähenduses või lõpetavad tegevuse, kuid tootja turule lastud tooted ei ole jäätmetena tootjale veel tagastatud ja tootja jätab oma kohustused täitmata, siis sellest tagatisest saavad ka nende jäätmete jäätmekäitluskulud tasutud. Jäätmeseaduse kohase maksejõuetuse korral avaneb tagatis ning finantseerimisasutus kannab raha KKI nõudel KKI määratud kontole. Finantseerimisasutus jäätmeseaduse mõistes on krediidi-, kindlustus- või muu sarnane finantseerimisasutus ning see asutus peab asuma alaliselt Eestis või teises Euroopa Liidu liikmesriigis. Sobivaks finantseerimisasutuseks ei loeta kolmandates riikides (näiteks USAs, Venemaal) asuvaid finantseerimisasutusi. Rahaline tagatis tuleb seada soodustatud isiku (KKI) kasuks. Tootjad või TVOd võivad asendada ühe tagatise liigi teise vastu. 

Soodustatud isikuks määratakse eelnõukohase seadusega KKI. Kaalumisel olid ka järgmised valikud: 1) kõik ülesanded antakse Keskkonnaametile, 2) ülesanded jagatakse KKI ja Keskkonnaameti vahel, 3) kõik ülesanded antakse KKIle, 4) kõik ülesanded antakse Protole, 5) ülesanded jagatakse KKI ja Proto vahel. Esimene valik on neist kõige ebasobivaim, sest see tähendaks lisaks sellele, et Keskkonnaamet saab uued täiendavad ülesanded, millega ta ei ole varem tegelenud, ka seda, et jäätmeseadusega tuleks anda Keskkonnaametile järelevalveasutuse õigused. Täiendava järelevalveasutuse loomine ei ole soositud, ära kasutada tuleks olemasolevad järelevalveõigusi omavad asutused. Keskkonnaamet ei puutu ka oma igapäevatöös kokku enamiku tootjavastutuse nõuetega, seetõttu oleks ametnike koolitamine ressursimahukam. Lisaks tuleks tööle võtta vähemalt üks uus ametnik, sest tootjate kontrollimine ja maksejõuetuse (jäätmeseaduse tähenduses) juhtumi menetlemine on ühe ametniku töökoormus, kui me võtame arvesse, et selliseid kontrollimisi tuleb aastas rohkem kui kümme ja reaalselt jõuavad maksejõuetuse (jäätmeseaduse tähenduses) menetlemiseni umbes kümme juhtumit aastas. Teise valiku korral oleks mõju Keskkonnaametile väiksem – ülesannete korrektseks täitmiseks oleks vaja pool ametikohta, kuid ka siin jääks kehtima asjaolu, et kuna Keskkonnaameti ametnikud ei puutu oma igapäevatöös palju kokku tootjavastutuse sätetega, on selle ühe ametniku, kelle ülesannete hulka maksejõuetuse juhtumi korral asja menetlemine kuulub, koolitamine üsna ressursimahukas. Ülesannete jagamisel võib alati tekkida probleem, kes millist ülesannet täpselt täitma peaks. Ning ka aega kulub seepärast rohkem (ülesannete üleandmisel edasiseks menetluseks ja muu sellega seonduva tõttu). Ka Protole ülesannete andmine ei ole võimalik, sest eeldaks uuele asutusele järelevalveasutuse õiguste andmist, mida õiguslikult KAURile anda ei saa. Kolmanda valiku korral tegeleb kogu menetlusega algusest lõpuni üks asutus. KKI on juba jäätmeseaduse kohaselt järelevalveasutuse õigustes. KKI ametnikud puutuvad igapäeva töös kokku tootjavastutuse sätetega ja seetõttu puudub vajadus neid selles osas eraldi koolitada. Uue ülesandena lisandub KKI määratud kontolt raha ülekandmine ja vajadusel raha eelnev jagamine (kui maksejõuetu tootja või TVO senised kohustused võtavad jäätmete kogumise ja edasise käitlemise osas üle mitu tootjat ja/või TVOd). KKIl on juba pädeva asutusena juurdepääs Proto andmetele olemas (see õigus Keskkonnaametil täna puudub). Kuna Proto esitab aruanded esitamata jätnud tootjate andmed KKIle niikuinii ja KKI neid menetleb, siis ei kasva maksejõuetuse kontrollimise punkti lisamisega oluliselt inspektori töökoormus. Sellest tulenevalt on kõige väiksema ressursi vajadusega kolmas valik ehk kõigi tootja tagatisega seotud ülesannete andmine tootja maksejõuetuse või tegevuse lõpetamise korral KKIle. Küll aga oleks vaja kaaluda KKIs tööülesannete spetsialiseerumist, et üks inspektor ei peaks tegelema kogu keskkonnavaldkonnaga, vaid spetsiifilise osaga sellest.

Tootja on kohustatud enne probleemtoote turule laskmise alustamist esitama Protole finantseerimisasutuse garantiikirja, et probleemtootest tekkinud jäätmete käitlemise rahastamine on täielikult kaetud tootja tagatisega. See tähendab, et piisavaks kinnituseks ei loeta seda, kui tootja ise seda kinnitab oma allkirjaga või kui ta esitab üksnes finantseerimisasutusega sõlmitava lepingu (garantiikindlustuse või pangagarantii) projekti. Garantiikiri peab olema koostatud finantseerimisasutuse blanketil ja kinnitatud finantseerimisasutuse pädeva isiku allkirjaga või esitatakse Protole finantseerimisasutuse ja tootja allkirjastatud lepingu (näiteks kindlustuslepingu) koopia. Kinnise pangakonto (deposiidina selleks määratud kontole makstud tagatissumma) korral tuleb esitada lihtsalt andmed tagatise olemasolu kohta, sest konto kuulub KKIle. Samuti saab Proto teha järelepäringu, kas tagatis on olemas. Kord aastas tuleb uued andmed esitada ka kinnise pangakonto puhul.

Garantiikiri tuleb teha soodustatud isiku (KKI) nimele, kuid kiri tuleb esitada Protole, kes on seadusega määratud nende hoidjaks. KKI inspektoritel on juurdepääs kõikidele Proto andmetele järelevalve toimingute teostamiseks. Sellest tulenevalt on neil juurdepääs ka garantiikirjadele. Garantiikiri või sõlmitud lepingu koopia tuleb esitada vähemalt kaks kuud enne kehtiva garantiiperioodi lõppu. Tootjal ja TVOl on kohustus tagatise suurus üle vaadata vähemalt kord aastas, kuid mitte hiljem kui 30. aprilliks. Seda kuupäeva loetakse ka selleks kuupäevaks, mis ajaks tuleb uus garantiikiri esitada. Tagatise kehtivusaeg on üks aasta, mis kehtib 1. juulist 30. juunini. Tagatise kehtivusajaks loetakse garantiikirjas tagatise tagamise perioodina märgitud ajavahemikku, mille jooksul finantseerimisasutusel (kindlustusandjal, pangal või muul finantseerimisasutusel) on kohustus aktsepteerida KKI nõuet tagatise väljamaksmiseks.

Juhul kui tähtaeg möödub (30. aprill) ja uut garantiikirja ei ole Protole esitatud, saadab Proto esmalt uue meeldetuletuse tootjale või TVOle ning kui ka sellele ei reageerita, saadab Proto KKIle andmed kõikide nende tootjate kohta, kelle uusi tagatise andmeid Protole esitatud ei ole. Automaatselt loetakse kõik tagatised lõppenuks alates 1. juulist, sest hiljemalt 30. aprilliks peab tootja ja TVO üle vaatama tagatise suuruse ning esitama Protole uue finantseerimisasutuse garantiikirja. Kui tootja ja TVO tegutsevad edasi ilma tagatiseta pärast 1. juulit, rikub ta seadust, ning tema suhtes on võimalik rakendada sanktsioone. Rikkumiseks loetakse ka seda, kui tootjal või TVOl ei ole piisavat tagatist või on tagatise kohta esitatud valeandmeid (näiteks võltsitud lepingut vms). Uut tagatise olemasolu kinnitust (ehk garantiikirja) ei tule esitada ainult siis, kui tootja lõpetab tegevuse ning kõik tema turule lastud tooted on kokku korjatud ja taaskasutatud. Seda  loetakse tagatise lõppemise momendiks.

Tootja rahalise tagatise suurus ei või olla väiksem kui on tema turule lastud toodetest tekkinud jäätmete jäätmekäitluskulud. TVO rahaline tagatis ei või olla väiksem kui tema viimase kuue kuu käive. Lähtutud on siin samadest kaalutlustest nagu seda on teinud Soome – tootjatele tuleb jätta mõistlik aeg tegutsemiseks juhul, kui TVO lõpetab tegevuse (see likvideeritakse) või muutub maksejõuetuks (jäätmeseaduse tähenduses), et valida uus TVO, millega ühineda, või asutada uus TVO või hakata tegutsema individuaalselt. Vähemalt kuue kuu käibe suurune tagatis kindlustab selle, et pärast TVO likvideerimist või maksejõuetuks muutumist saavad mõistliku aja jooksul kõik TVO kogumispunktidesse juba kogutud ja pärast TVO likvideerimist või maksejõuetuks muutumist kogutavad jäätmed käideldud nõuetekohaselt kuni senise kogumissüsteemi võtab üle teine TVO või tootja. Ernst&Youngi analüüsi järgi moodustaks kinnise pangakonto kulu TVOle 6-kuulise käibe suuruse tagatise omamisel 8% TVO ühiku käitluskulust, pangagarantii ja garantiikindlustus 2%. Kaalumisel oli ka 3 kuu, 9 kuu ja 12 kuu käibe suuruse tagatise nõude kehtestamine. Kulu ühiku kohta oleks deposiidi puhul vastavalt 4%, 11% ja 15% ning pangagarantii ja garantiikindlustuse korral 1%, 3% ja 4%. Kuna 3 kuud on liiga lühike aeg tootjatele teise TVO valimiseks või uue TVO asutamiseks ning KKIle toimingute ja otsuste tegemiseks, on mõistlik kehtestada pikem periood, mis tagab paremini süsteemi jätkusuutlikkuse.

Tagatis peab katma probleemtootest tekkinud jäätmete kogumise, transportimise, taaskasutamise, sealhulgas ringlussevõtu, ja kõrvaldamise ning teabe esitamise ja teabekampaaniate korraldamise kulud, mida on võimalik eeldada probleemtoote jäätmeks muutumise ajal. Transpordikulu peab sisaldama ka veokulu probleemtootest tekkinud jäätmete esmasest kogumiskohast (näiteks müügikohast ehk poest) tootja või jäätmekäitleja juurde. Ajalooliste jäätmete jäätmekäitluskulud käitluskulusid tagatise hulka lisama ei pea, kuigi need kulud peavad sisalduma tootja jäätmekäitluskulude hulgas, mis on lisatud toodete turule laskmise ajal toote hinnale. Lisaks peab TVO tootja nõudmisel arvesse võtma probleemtootest tekkivate jäätmete käitluskulude suuruse arvutamisel ka probleemtoote keskmist eluiga ning seda, kui palju on tootja toote valmistamisel arvestanud toote jäätmeks muutumisel jäätme demonteerimise, taaskasutamise ja ringlussevõtu lihtsust. Kui tagatiseks on kinnine pangakonto (deposiit), loetakse tagatise summa hulka ka saadav intress. Tagatise arvutamisel võib tulenevalt probleemtoote keskmisest eluea pikkusest arvesse võtta ka inflatsiooni, kuid see ei või olla suurem kui 2% aastas. Tagatise suuruse arvutamisel lisatakse tagatise summale kõnesoleval kalendriaastal eeldatava turule lastavate probleemtoodete koguse maksumus ning lahutatakse eelmisel kalendriaastal tegelikult kogutud nende jäätmete maksumuse summa, mis on tekkinud selle tootja turule lastud probleemtoodetest, ja nende käitlemise kulud. Samuti tuleb maha lahutada Eestis turule lastud toodete kogused, mis on Eestist pärast nende turule laskmist välja veetud (toimub kas tasaarveldus tootjaga või makstakse tootjale tagatise summa tagasi, kui ta lõpetab tegevuse). Lisaks lahutatakse tagatisest maha tagatise summa turule lastud probleemtoodete keskmise eluea möödumisel. Juhul kui tagatist arvutatakse esimest korda, arvutatakse see eeldatavalt turule lastavate toodete alusel. Kui aasta keskel selgub, et tegelik turule lastav kogus tuleb suurem kui eeldati, tuleb ka tagatis ümber arvutada. Kui tegelik kogus osutub väiksemaks, siis tagatise suurust ümber arvutama ei pea, sest tagatis võib olla suurem, kuid mitte kunagi väiksem.

Alljärgnevalt tagatise arvutamise näide toote kohta, mille keskmine eluiga on 2 aastat ning tootja kasutab tagatisena kinnist pangakontot (deposiiti). Eelduslikult lastakse esimesel aastal turule 1000 toodet, jäätmekäitluskulu toote kohta on 5 eurot. Seega on tagatise summa kokku: 1000x5=5000 eurot. Tegelikult müüdi esimesel aastal 800 toodet, tagasimakse (ülejääk) oleks 1000 eurot. Tagatise ümberarvutamisel eeldatakse, et teisel aastal lastakse turule 800 toodet ja müüakse 1000 toodet. Tagatis peab olema (800x5)+(1000x5)+5000=4000+5000=9000 eurot. Tegelikult müüdi teisel aastal 600 toodet, seega oleks tagasimakse 2000 eurot. Kolmandal aastal eeldatakse, et turule lastakse 800 toodet ja müüakse 800 toodet. Tagatis peab olema (800x5)+(600x5)=4000+3000=7000 eurot. Kolmandal aastal summa väheneb, sest esimesel aastal turule lastud tooted on müüdud ja nende keskmine eluiga on möödas (enamik on jõudnud jäätmetena tootjale tagasi) ning tootja laseb võrreldes esimese aastaga vähem tooteid turule.

Kuna tootja tagatise kestvus on sõltuvuses toote keskmisest elueast, on vaja kehtestada reeglid, kui pikk on keskmine eluiga ja kuidas see kujuneb. Eri probleemtoodete gruppide ja liikide keskmise eluea kindlaks määramisel on oluline roll tootjatel endil. Protole antakse õigus kokku kutsuda töögrupid tootegruppide või –liikide kaupa. Peale Proto vastutava töötleja (KeM) esindaja ja volitatud töötleja esindaja(te) (KAUR) peavad töögrupis olema esindatud vähemalt viis tootjate ja TVOde esindajat. Täpse töögrupi suuruse otsustab Proto volitatud töötleja eraldi sõltuvalt sellest, kui palju seda liiki toodete turule laskjaid (tootjaid) Eestis on (Protos registreeritud). Töögruppide ja alamtöögruppide liikmed ja kodukorra kinnitab KAURi direktor oma käskkirjaga. Euroopa Liidu liikmesriikides on sarnase põhimõtte alusel moodustatud töögrupid teadaolevalt Saksamaal, Iirimaal ja Portugalis.

Tootegruppe on soovitavalt elektri- ja elektroonikaseadmetel 54, patareidel ja akudel kolm, mootorsõidukitel kolm, mootorsõiduki osadel üks, rehvidel neli, põllumajandusplastil üks. Moodustada võib ka üksikute toodete (näiteks päikesepaneelid) alamtöögruppe, kui mõne toote keskmine eluiga ja ka taaskasutamise toimingud oluliselt erinevad muudest sellesse tootegruppi või kategooriasse kuuluvatest toodetest. Elektri- ja elektroonikaseadmete tootegrupid võiks olla jagatud samal viisil nagu neid kasutavad TVO-d või Euroopa Komisjoni tellitud töös tekkinud elektroonikaromude arvutamise mudelis E-Tool.

Töögrupp kutsutakse kokku vastavalt vajadusele. Selleks peavad tootjad, kes lasevad turule uue toote, saatma Proto volitatud esindajale vastavasisulise soovi. Kui turule on lastud lühikese perioodi jooksul mitu uut toodet ning need tooted kuuluvad samasse tootegruppi, võib volitatud esindaja nende toodete keskmise eluea määramiseks kokku kutsuda ühe töögrupi, mille päevakorras on mitme toote keskmise eluea määramine. Keskmise eluea määramisel tuleb arvesse võtta ka Euroopa Komisjoni või teiste liikmesriikide vastavaid soovitusi ja otsuseid (näiteks EAR Saksamaalt), ent arvesse tuleb võtta ka Eesti tarbijate harjumusi. Töögrupi otsused on siduvad kõikidele sama liiki toodete turule laskjatele (tootjatele) ja TVOdele. Töögruppide ja alamtöögruppide otsused toote keskmise eluea pikkuse kohta avaldatakse Proto veebilehel.

Tootja tagatis avaneb, kui tootja lõpetab probleemtoodete turule laskmise, tegutseb ettevõtjana edasi, kuid jätab täitmata jäätmeseadusest tulenevad laiendatud tootjavastutusega seotud kohustused või kui tootja lõpetab probleemtoodete turule laskmise ettevõtja likvideerimise tõttu ja jätab täitmata jäätmeseadusest tulenevad laiendatud tootjavastutusega seotud kohustused või kui tootja muutub maksejõuetuks jäätmeseaduse mõistes. Tagatise avanemise määratlemine on vajalik õigusselguse huvides, et ettevõtja tegevusel oleks ettenähtavad tagajärjed. Ka finantseerimisasutus peab teadma, millal tagatis avaneb ja millal ta peab olema valmis nõutud summat KKIle üle kandma KKI nõudel. Avanemise hetke määratlemine kergendab ka järelevalve ametnike tööd. 

Tootja tagatist võib kasutada ainult probleemtoodetest tekkinud jäätmete jäätmekäitluskulude katmiseks. Ka kinniselt pangakontolt võib deposiidina makstud tagatissummaks mõeldud raha välja võtta ainult probleemtoodetest tekkinud jäätmete käitlemisega seotud kulude katteks. Tootja tagatist ei saa kasutada tootja või TVO muude nõuete rahuldamiseks (võlgade tasumiseks) ega kuulu ka finantseerimisasutuse pankrotimenetluse käigus tagasivõitmisele. See tähendab, et tagatis peab säilima igal juhul ka siis, kui tootja, TVO või finantseerimisasutus pankrotti läheb. Tagatis ei tohi sattuda n.ö. pankrotipessa. Tagatist ei saa ega tohi kasutada tootja likviidsuse tõstmise eesmärgil ehk teiste nõuete rahuldamiseks.

Juhul kui tootja lõpetab probleemtoodete turule laskmise, kuid tegutseb ettevõtjana edasi, võib väga kergesti juhtuda, et pärast probleemtoodete turule laskmise lõpetamist ei tegele ta enam oma turule lastud toodetest tekkinud jäätmete kogumise ja edasise käitlemisega. Inspektoritel on raske sellistele ettevõtjatele jälile jõuda, sest nad ei esita enam Protole aruandeid turule lastud toodete kohta ning võivad üldse paluda oma registreeringu kustutamist. See tähendab, et eelkontroll tagatise olemasolu ja kohustuste täitmise üle ei tee ka Proto. Kuigi rahanduse valdkonnas on võimalik selline olukord, kus ettevõtja lõpetab oma teenuse pakkumise, kuid on veel valmis rahuldama nõudeid seni, kuni nõudeid laekub (ingl k run off), ei ole selline lahendus hea keskkonnakaitse, täpsemalt tootjavastutuse valdkonnas eelkõige järelevalve ja Protosse andmete esitamise seisukohalt. Seda põhjusel, et see tegevuse (toodete turule laskmise) lõpetanud ettevõtja lõpetab üsna suure tõenäosusega ka koos probleemtoodete turule laskmise lõpetamisega jäätmete kogumise ja finantseerimise ning kõik tema turule lastud toodetest tekkinud jäätmed jäävad sellisel juhul teiste tootjate koguda ja käidelda.  Kindlustamaks, et jäätmed saavad nõuetekohaselt kogutud ning taaskasutatud ja kulude katmine ei jää teiste tootjate või riigi kanda, ongi mõistlik sätestada nõue, kus pannakse KKIle kohustus tuvastada juhtum, kus tootja on lõpetanud probleemtoodete turule laskmise, tegutseb ettevõtjana edasi, kuid jätab täitmata jäätmeseadusega pandud kohustused tooted jäätmetena koguda ja nõuetekohaselt käidelda. Kui KKI on sellise olukorra tuvastanud, teeb ta asjakohase otsuse. See otsus on üheks aluseks tagatise väljanõudmiseks finantseerimisasutuselt.

Kui tootja kasutas deposiiti (kinnist pangakontot), loetakse, et otsuse tegemisest arvates ei ole sellel tootjal enam nõudeõigust tagatise tagasi- või väljanõudmiseks. Tal on õigus osaliselt raha tagasi saada üksnes juhul, kui selgub, et tema turule lastud toodetest tekkinud jäätmete käitluskulud olid väiksemad kui tagatise suurus. Sellisel juhul kannab KKI ülejäänud raha tootja kontole tagasi. KKI saades tagatise valdajaks ja käsutajaks, peab läbirääkimisi mõne tootja, TVO või jäätmekäitlejaga, kes võtab üle selle probleemtoodete turule laskmise lõpetanud tootja, kes tegutseb ettevõtjana edasi, kuid on jätnud oma jäätmeseadusest tulenevad kohustused täitmata, kohustused üle ja sõlmib kolme kuu jooksul temaga asjakohase lepingu. Tagatise summat ei kanta terves mahus sellele tootjale, TVOle või jäätmekäitlejale üle, vaid lepitakse kokku lepinguga, kuidas toimub kulude katmine. KKIl on veel pärast pool aastat pärast tagatise kehtivusaja lõppu õigus nõuda finantseerimisasutuselt tootja tagatise väljamaksmist. Finantseerimisasutus peab pärast KKIlt nõude saamist 20 tööpäeva jooksul kandma üle nõutud summa kas täies mahus või osaliselt, sõltudes sellest, kui palju on veel turul ja kasutuses selle tootja turule lastud tooteid. Kui enamik neist on kokku korjatud, ei ole vaja KKIl ka tervet tagatist välja nõuda, vaid ainult selle summa ulatuses, mis kulub veel turul olevate toodete jäätmeteks muutumisel nende kokku korjamiseks ja edasiseks käitlemiseks. Selline lahendus tagab parima keskkonnakaitse tulemuse ning on vähem koormav nii järelevalveasutusele kui ka tootjatele. Samal põhjusel ei saa tootja või TVO, kes muutub pärast ajutist maksejõuetust uuesti maksejõuliseks, taotleda KKIle üle kantud tagatise tagasimaksmist. Uuesti maksejõuliseks muutunud tootjale või TVOle kohaldatakse sätteid, mis kehtivad tootjatele, kes alustavad toodete turule laskmist. See tähendab, et selline tootja loetakse uueks tootjaks, kes alles alustab toodete turule laskmist. Tal peab olema uus tagatis ja ta peab esitama uue finantseerimisasutuse garantiikirja. Vajadusel, kui Proto on jõudnud tema (kui maksejõuetu tootja) registreeringu vahepeal kustutada, peab ta end uuesti ka Protos registreerima. Tagasimaksmise nõude lubamine võib kergesti tekitada segaduse ning tootjad võivadki jääda toimima nii, et kord on nad maksejõuetud (jäätmeseaduse mõistes) ja siis jälle maksejõulised, et finantseerimisasutuselt tagatis reaalse rahasummana kätte saada, tegelikult oma kohustusi täiel määral täitmata.

Sarnased nõuded ja menetlustoimingud tekivad ka siis, kui tootja või TVO likvideeritakse. Kui likvideerimise otsustab tootja või TVO ise, peaks ta sellest viivitamata Protole ja KKIle teada andma, et saaks kontrollida, kas kõik jäätmeseadusest tulenevad kohustused on täidetud. Kui likvideerimise otsustavad pankrotimenetluses võlausaldajad, peab selle tuvastama KKI, kui tootja või TVO või pankrotihaldur sellest Protot või KKId ei teavitata. Ka tootja või TVO likvideerimise korral, on tagatise avanemise asjaoluks fakt, et tootja või TVO on jätnud jäätmeseadusega sätestatud kohustused täitmata. Nõude ja kande aluseks finantseerimisasutusele on KKI otsus, et tootja või TVO on likvideeritud või likvideerimisel.

Kui tootja või TVO on muutunud maksejõuetuks jäätmeseaduse tähenduses, peaks tootja või TVO sellest Protole ja KKIle viivitamata teada andma, et kiirendada tuvastamise menetlust. Konkreetsel juhul ajutise ja püsiva maksejõuetuse vahele piiri tõmbamine ei pruugi olla lihtne. Pankrotiseaduse § 2 lõike 2 järgi on võlgnik maksejõuetu, kui ta ei suuda rahuldada võlausaldaja nõudeid ja see suutmatus ei ole võlgniku majanduslikust olukorrast tulenevalt ajutine. Ian Fletcheri arvates on maksejõuetuse kontseptsiooni olemuseks võlgniku lõplik võimetus täita oma rahalisi kohustusi. Tuleb selgelt vahet teha, kas võlgnik tõesti ei suuda võlga tasuda või on tegemist muude faktiliste asjaoludega, miks võlgnik ei tasu võlga, kuigi tal on tasumiseks vahendid olemas. Sellisteks võimalusteks võivad olla bona fide vaidlus võla suuruse või selle olemasolu üle, juhuslik või hooletu suhtumine võla maksmise tähtaega(desse) või võimetuses tasuda võlga hetkel raha puudumisel (mida kutsutakse ka likviidsuse kriisiks). Kui aga vaadata olukorda kitsalt keskkonnakaitse seisukohalt, ei ole oluline, kas ettevõtja maksejõuetus on ajutine või püsiv - keskkonnakaitsenõudeid tuleb ikka täita või vähemalt säilitada olukord, et ei tekiks keskkonnareostust. Laiendatud tootjavastutuse kontekstis tähendab see seda, et tootja turule lastud toodetest tekkinud jäätmed saavad kogutud ja nõuetekohaselt käideldud. Seda peabki garanteerima tootja tagatis. Kuna pankrotiseadusega kehtestatud maksejõuetus viitab otseselt üksnes püsivale maksejõuetusele, ei ole see jäätmeseaduse kontekstis piisav, mistõttu tuleb maksejõuetusele anda jäätmeseadusega  laiem tähendus. Maksejõuetus jäätmeseaduse tähenduses on tootja või TVO ajutine või püsiv võimetus tasuda probleemtoodetest tekkinud jäätmete kogumise, transportimise, taaskasutamise (sealhulgas ringlussevõtu) ja kõrvaldamise ning teabe esitamise ja teabekampaaniate korraldamise kulude eest probleemtoodete jäätmeteks muutumise ajal, – see tähendab teenuste eest, mida on talle osutatud või mida tuleks osutada tulevikus tema turule lastud probleemtoodetest tekkinud jäätmete käitlemisel. Jäätmeseaduses sätestatud tootjavastutuse kontekstis ei ole oluline, et tootja või TVO on püsivalt maksejõuetu ehk pankrotis. Pankrotimenetlus võib kesta väga pikka aega, kuid probleemtoodetest tekkinud jäätmete kogumine ja edasine käitlemine peab toimuma ka selle menetluse ajal, sest toodete kasutajate jaoks ei tohi olukord toodetest tekkinud jäätmete üleandmise võimaluste osas muutuda. See on keskkonnakaitse ja ringmajanduse põhimõtete rakendamise seisukohalt väga oluline, et toodete kasutajad jätkuvalt koguksid sellist liiki jäätmed lahus muudest jäätmetest ning viiksid need kogumispunkti. Kui kogumispunktide asukohad pidevalt muutuvad või tekib olukord, kus kord kogumispunkt on ja siis ei ole, tekitab see toodete kasutajates segadust ning nad lõpuks loobuvad probleemtoodetest tekkinud jäätmete lahus kogumisest. Samuti koormab see ülejäänud tootjaid vähem, sest kui üks tootja ei suuda täita oma jäätmeseadusest tulenevaid kohustusi ega tasuda kulude eest, ei jää tekkivate kulude kandmine teiste tootjate või riigi kanda. Põhimõte saastaja maksab on sellisel juhul endiselt rakendatud, kuigi reaalset jäätmete kogumist ja edasist käitlemist korraldavad teised isikud. Seetõttu jäätmeseaduse ja tootjavastutuse kontekstis ei ole oluline, kas tootja on maksejõuetu püsivalt (ehk pankrotis) või ajutiselt – oluline on keskkond ja selle kaitsmine ning et jäätmed saaksid kogutud ja nõuetekohaselt käideldud. Sellest tulenevalt sätestatakse ka eelnõukohase seadusega, et tootja või TVO loetakse jäätmeseaduse tähenduses maksejõuetuks, kui maksejõuetus kestab vähemalt kuus kuud. Perioodis võetakse arvesse minevik ja olevik. See tähendab, et maksejõuetus võib olla alanud juba minevikus (näiteks neli kuud tagasi) ja kestab ka praegu. Tootja või TVO maksejõuetuks (jäätmeseaduse tähenduses) muutumise korral kantakse kogu tagatis KKI määratud kontole KKI asjakohasel nõudel. Nõude aluseks on KKI asjakohane otsus maksejõuetuse (jäätmeseaduse tähenduses) tuvastamise kohta. Oluline on ka asjaolu, kas tootja või TVO on jätnud oma jäätmeseadusest tulenevad kohustused täitmata või mitte. Kui need on täidetud, ei ole alust ka tagatise väljanõudmiseks.

Tootja või TVO tegevuse lõpetamise või maksejõuetuks (jäätmeseaduse tähenduses) muutumise tuvastab KKI kolme kuu jooksul kahtluse, et tootja või TVO on maksejõuetu jäätmeseadusee tähenduses või lõpetanud probleemtoodete turule laskmise ja jätnud oma jäätmeseadusest tulenevad kohustused täitmata, tekkimisest arvates. Kahtlus tekib, kui tootja või TVO ei ole esitanud Protole andmeid vähemalt kahe kvartali kohta, mootorsõidukite ja nende osade korral eelmise kalendriaasta kohta kolme kuu jooksul pärast tähtaja möödumist. Proto esitab KKIle pärast nimetatud tähtaegade lõppu tootjate nimekirja, kes ei ole esitanud aruandeid. See tähendab, et KKI ei pea ise pidevalt jälgima nende tähtaegade möödumist. Selline erinev käsitlus tuleneb Protole eri probleemtooteliikide andmete esitamise sageduse erinevusest. Elektri- ja elektroonikaseadme, patarei ja aku, rehvi ning põllumajandusplasti tootja esitab Protole andmeid kord kvartalis, mootorsõiduki ja mootorsõiduki osa tootja kord aastas.

KKI jaoks on oluline maksejõuetuse (jäätmeseaduse mõistes) tuvastamise menetluses hinnata, kas tootja või TVO on muutunud püsivalt maksejõuetuks või on tegu ajutise maksejõuetusega. Ian Fletcheri arvates on traditsiooniline viis maksejõuetuse kindlaks määramiseks nn maksejõuetuse balance-sheet test, milles pannakse kirja võlgniku kohustused ja varad, ning kui esimene ületab teist, eeldatakse, et võlgnik ei suudagi täies mahus oma kohustusi täita. Fletcheri arvates märksa parem on aga kasutada cash flow testi, mis põhineb objektiivsel hindamisel võlgniku võimetuses täita kohustusi tähtaegselt. Mõlemad testid võib tuletada ka tegelikult pankrotiseadusest – balance sheet test § 1 lõikest 2 ja cash flow test § 1 lõikest 2. Praktikas tuleks neid kahte testi käsitleda kogumis, millele viitab ka Riigikohus oma otsuses nr 3-1-1-49-11 punktis 18, et „võlgniku objektiivne püsiv maksejõuetus on ilmne, kui tema majanduslikku olukorda iseloomustavad andmed on sellised, mis annavad objektiivsele ja asjatundlikule kõrvalseisjale alust pidada võlgnikku püsivalt maksejõuetuks. Sellise hinnangu andmisel tuleb lähtuda informatsioonist, mis oli kättesaadav maksejõuetuse väidetava ilmnemise ajal (nn ex ante hindamine). Näiteks ei saa võlgniku maksevõimet tagantjärgi hinnates võtta arvesse selliseid tehnoloogia arengus või tooraine hinnas toimunud olulisi muudatusi, mis mõjutasid võlgniku äriplaani realiseerumist, kuid mis hinnataval ajalhetkel ei olnud mõistlikult ettenähtavad.“ Riigikohus on sama lahendi punktides 19 ja 21 selgitanud, et „üldjuhul ei ole võimalik äriühingu püsivat maksejõuetust tuvastada üksnes mõne raamatupidamisliku näitaja (netovara seisund, kahjumisuurus vms) alusel. See, kui äriühingu netovara - s.o bilansi aktiva üldsumma miinus passivas näidatud kohustuste üldsumma (ÄS § 171 lg 2 p 1) – on negatiivne, s.t äriühingu kohustused ületavad tema omakapitali, annab põhjendatud aluse kahelda selle äriühingu maksejõulisuses. Samuti on netovara negatiivsus üks asjaolu, mida tuleb võlgniku maksejõulisuse hindamisel kindlasti arvesse võtta. Samas ei saa sellest, et äriühingu netovara on negatiivne, automaatselt järeldada, et äriühing on pankrotiseisus. Näiteks on võimalik, et netovara negatiivsus on tingitud pikaajalistest kohustustest, mille sissenõutavaks muutumise ajaks võib võlgniku finantsolukord olla tänu kasumlikule tegevusele sedavõrd paranenud, et võlgnik on võimeline kõik kohustused täitma. Samuti võib ette tulla muid juhtumeid, kus äriühingu netovara on küll negatiivne, kuid sellele vaatamata ei saa rääkida võlgniku püsivast maksejõuetusest. Positiivsetele tulevikuootustele tuginedes on võimalik võlgniku püsivat maksejõuetust eitada siiski vaid juhul, kui esinevad konkreetsed asjaolud, mis annavad objektiivsele kõrvaltvaatajale alust pidada võlgniku finantsseisundit normaliseeriva tulevikustsenaariumi realiseerumist tõenäoliseks. Seejuures peab olema üldjoontes tuvastatav, et sellise stsenaariumi tõenäoline mõju võlgniku majandusolukorrale olnuks maksevõime taastamiseks piisav. Teisalt ei ole välistatud, et võlgnik on püsivalt maksejõuetu vaatamata sellele, et raamatupidamise andmetel vastab tema netovara seaduses sätestatud nõuetele. Taolise olukorraga võib tegemist olla eeskätt juhul, kui raamatupidamine ei kajasta võlgniku vara tegelikku väärtust adekvaatselt. Seega tegemaks kindlaks, kas äriühing oli mingiks ajaks muutunud objektiivselt püsivalt maksejõuetuks, tuleb hinnata kõiki võlgniku majanduslikku olukorda mõjutavaid olulisi asjaolusid kogumis, keskendumata vaid ühele kriteeriumile või näitajale. Lisaks netovarale tuleb analüüsida ka teisi raamatupidamisandmeid, samuti võlgniku äriplaani perspektiivikust.“ Tuleb võtta seisukoht, et kui tootja või TVO ei vasta Riigikohtu loetletud kriteeriumitele, loetakse selline tootja või TVO ajutiselt maksejõuetuks, on tekkinud ajutine likviidsuse kriis.

Kui maksejõuetuks on muutunud TVO, jagab KKI nelja kuu jooksul pärast tema määratud kontole tagatise laekumist tagatise proportsionaalselt nende TVO-de vahel, millega pankrotti läinud TVO-s olnud tootjad on ühinenud. On ilmselge, et KKI ei hakka ise tegelema jäätmete kogumise või nende kogumise korraldamisega. Kui aga tootja otsustab pärast TVO maksejõuetuks muutumist individuaalselt edasi tegutseda, makstakse talle tema esitatud tõendite alusel tagasi maksejõuetuks muutunud TVOle makstud summa tema turule lastud, kuid veel jäätmeteks muutumata probleemtoodete maksumuse ulatuses. Juhul kui maksejõuetuks on muutunud TVO, võetakse tagasimakstava summa arvutamisel arvesse selle tootja seda liiki probleemtoodete turuosa maksejõuetuks muutunud TVOs. Kui TVO tagatis on arvutatud õigesti, peaks tootja tagasi saama kogu raha, mille ta on maksnud pankrotistunud TVOle jäätmeteks veel muutumata toodete eest. Kui TVO tagatis ei ole arvutatud õigesti, võib tekkida olukord, kus tootja ei saa tagasi kogu raha, mis tal saada oleks. Kui individuaalselt tegutsev elektri- ja elektroonikaseadmete tootja muutub maksejõuetuks, peab KKI nelja kuu jooksul pärast tema määratud kontole tagatise laekumist määrama alates 13. augustist 2005 turule lastud elektri- ja elektroonikaseadmetest tekkinud jäätmete (elektroonikaromude) kogumise ja edasise käitlemise korraldamiseks tootja, TVO või jäätmekäitleja. KKI tasub jäätmekäitluskulud vastavalt TVO või jäätmekäitleja esitatud arvetele (näiteks kord kvartalis pärast Protole aruande esitamist).

Kui pärast kõikide nõutud kulude tasumist selgub, et tagatise summa on suurem kui olid tegelikud jäätmekäitluskulud, maksab KKI ülejäänud summa finantseerimisasutuse või tootja kontole tagasi. Kui tootja tegutses individuaalselt ja ta on likvideeritud, kantakse see ülejäänud summa riigikassasse.

Viienda peatüki kolmandas jaos on probleemtooteregistrit puudutavad sätted. 

Viienda peatüki neljandas jaos on teatud ohtlike ainete kasutamist probleemtoodetes keelavad sätted.

Viienda peatüki viiendas jaos koondatakse jäätmeseaduse mootorsõidukeid ja nende osasid käsitlevad sätted (§ 23, § 25, § 26 lg 43, § 263 ja § 267 lg 5). Praegu reguleerib selle probleemtoodete grupiga seonduvat olulises ulatuses Vabariigi Valitsuse 17. juuni 2010. a määrus nr 79 „Mootorsõidukitest ja nende osadest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad“. Mitmed praegu määruse tasandil esitatud sätted on eelnõus toodud seaduse tasandile, näiteks seni määruse tasandil reguleeritud romusõidukites sisalduvate materjalide, komponentide ja ainete taaskasutamise ja ringlussevõtu sihtarvud.

Viienda peatüki kuuendasse jaosse on koondatud jäätmeseaduse elektri- ja elektroonikaseadmeid käsitlevad sätted (§ 23, § 241, § 25, § 26 lg 42, § 262, 265 ja 267 lõiked 1‒2). Olulised elektri- ja elektroonikaseadmeid käsitlevad normid sisalduvad jäätmeseaduse alusel kehtestatud Vabariigi Valitsuse 20. aprilli 2009. a määruses nr 65 „Elektri- ja elektroonikaseadmetest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad“. Vabariigi Valitsuse määrusest on seaduse tasandile toodud taaskasutamise ja ringlussevõtu sihtarvud. Jaosse on toodud jäätmeseaduse § 26 lõigetes 11 ja 12 sätestatud elektri- ja elektroonikaseadmete loetelu, millele laiendatud tootjavastutust ei kohaldata. Elektri- ja elektroonikaromude korduskasutusse suunamise eesmärgiks on elektri- ja elektroonikaseadmete eluea pikendamine läbi nende korduskasutuseks ettevalmistamise. Kuna seadmed on juba Eestis turule lastud, siis korduskasutusse suunamist enam turule laskmiseks ei loeta. Samas on korduskasutuseks ettevalmistamine jäätmekäitlustoiming ning selleks tegevuseks on vaja registreerimistõendit. Tootjad või isikud, kes võtavad jäätmevaldajatelt vastu elektroonikaromusid, peavad andma korduskasutuseks sobivad elektroonikaromud korduskasutuskeskusele üle tasuta. Seda on vaja selleks, et soodustada elektroonikaromude korduskasutuseks ettevalmistamist ning seejärel seadmete korduskasutust. Korduskasutuskeskus on isik, kes teeb nii elektroonikaromude korduskasutuseks ettevalmistamist, kui ka kasutatud elektri- ja elektroonikaseadmete kättesaadavaks tegemist esialgsel otstarbel kasutamiseks. Korduskasutuskeskuse kohustused, mis puudutavad kasutatud seadmete müümist ei ole reguleeritud käesoleva seadusega.  

Viienda peatüki seitsmendas jaos on koondatud jäätmeseaduse patareisid ja akusid käsitlevad sätted (§ 23, § 25, § 26 lg 13, ja § 265 lõiked 3 ja 4 ning  266). Olulised patareisid ja akusid käsitlevad nõuded on jäätmeseaduse alusel kehtestatud Vabariigi Valitsuse 7. augusti 2008. a määrusega nr 124 „Patareidest ja akudest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad“. Vabariigi Valitsuse määrusest on seaduse tasandile toodud ringlussevõtu sihtarvud. Jaosse on toodud jäätmeseaduse § 26 lõikes 10 sätestatud akude ja patareide loetelu, millele laiendatud tootjavastutust ei kohaldata. Need patareid ja akud on seotud esmatähtsate julgeolekuhuvide kaitsmise, relvade, laskemoona ja sõjatarvikutega.

Viienda peatüki kaheksandasse jaosse on koondatud JäätS rehve käsitlevad sätted (§ 23, § 25 ja § 26 lg 11). Vabariigi Valitsuse 17. juuni 2010. a määrusega „Rehvidest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord“ on kehtestatud enamik rehve käsitlevaid nõudeid. Kuna vanarehvid tuleb kõik taaskasutada ning taaskasutamise või ringlussevõtu sihtarvu ei ole kehtestatud, ei ole peetud vajalikuks ka määruse muid sätteid seadusesse üle tuua.

Viienda peatüki üheksandas jaos on koondatud jäätmeseaduse põllumajandusplasti käsitlevad sätted (§ 23, § 25, § 26 lg 15). Olulised põllumajandusplasti käsitlevad nõuded on jäätmeseaduse alusel kehtestatud Vabariigi Valitsuse 15. veebruari 2013. a määrusega nr 30 „Põllumajandusplastist tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad“. Vabariigi Valitsuse määrusest on seaduse tasandile toodud ringlussevõtu sihtarv.

6. peatükk. Pakendid ja pakendijäätmed

Peatükki „Pakendid ja pakendijäätmed“ koondatakse kehtivas pakendiseaduses sisalduvad pakendeid ning pakendijäätmeid käsitlevad sätted. Peatükis esitatakse pakendiseaduse  üldsätted, §-des 13 ja 14 sätestatud pakendile esitatavad nõuded, §‑s 16 sätestatud pakendiettevõtja kohustused pakendi ja pakendijäätmete kogumisel ja taaskasutamisel, §‑s 171 sätestatud nõuded pakendijäätmete kogumiskohtade kohta, §‑s 18 esitatud pakendikomisjoni käsitlevad sätted, sätted majandusmeetmete rakendamisest (pakendi tagasivõtmise kohustus ja tagatisraha), § 23 pakendi märgistamisest ning § 24 pakendi ja pakendijäätmete arvestuse pidamisest. Pakendiaktsiisiga maksustatud pakendid ja neile vastavad aktsiisimäärad sätestatakse jätkuvalt muutmata kujul pakendiaktsiisi seaduses.

7. peatükk. Jäätmehoolduse nõuded teatud jäätmeliikide käitlemise kohta

Seitsmendas peatükis on sätestatud täpsustavad nõuded teatud jäätmeliikide käitlemise kohta. Peatükki on koondatud kehtiva JäätS 1. peatüki 3. jao §-s 29 käsitletud jäätmehoolduse keskkonnamõju ja parim võimalik tehnika, 3. peatükis käsitletud ohtlike jäätmete käitluse eritingimused ning 8. peatükis käsitletud metallijäätmete kogumise eritingimused.

Kuna jäätmevaldkonna areng on olnud viimastel aastatel väga kiire, on Euroopa Liidu tasandil hakatud kehtestama eri jäätmeliikide käitlusnõudeid. Seetõttu on jaos „Üldsätted“ volitusnorm, mille alusel saab keskkonnaminister anda teatud spetsiifiliste jäätmeliikide käitlusnõudeid täpsustavaid määrusi.
Eelnõu kohaselt on antud volitusnorm määruste kehtestamiseks järgmiste jäätmeliikide kohta:
•	vanaõli;
•	polüklooritud bifenüüle ja polüklooritud terfenüüle sisaldavad jäätmed;
•	asbesti sisaldavad jäätmed;
•	biolagunevad jäätmed;
•	ehitus- ja lammutusjäätmed;
•	inimeste ja loomade tervishoiul tekkivatele jäätmed;
•	olmejäätmed;
•	põlevkivi termilisel töötlemisel (sealhulgas utmisel) tekkivad jäätmed;
•	kaevandamisjäätmed;
•	reoveesetted;
•	romusõidukid;
•	elektroonikaromud;
•	patarei- ja akujäätmed;
•	vanarehvid;
•	pakendijäätmed;
•	metallijäätmed;
•	tagasitäiteks kasutatavad või muul viisil keskkonda paigutamisel taaskasutatavad jäätmed.
Edaspidi on võimalik seda jäätmeliikide nimekirja täiendada, et vajaduse korral võimaldada sätestada vaadeldavas jaos ka muude jäätmeliikidega seotud erinorme.

Ohtlike jäätmete käitlemise eritingimuste jaos (7. peatükk 2. jagu) peetakse silmas kõrgendatud ohtu, mis nende jäätmete käitlemisel võib ilmneda. Reguleeritakse ohtlike jäätmete võimalikku segamist/lahjendamist ja lahutamist, vedu, pakendamist ning jäätmetekitajalt jäätmekäitlejatele üleandmist. Ohtlike jäätmete liikumisel ja üleandmisel peab igal saadetisel olema saatekiri. Kui kehtivas jäätmeseaduses on saatekirja koostamise kohustus ohtlike jäätmete käitluslitsentsi omaval jäätmekäitlejal, siis seoses ohtlike jäätmete käitluslitsentsi kadumisega käesoleva seaduse regulatsioonis on saatekirja koostamise kohustus pandud ohtlike jäätmete käitlemiseks jäätmeluba omavale jäätmekäitlejale.

Metallijäätmete kogumise eritingimuste jaos (7. peatükk 3. jagu) sätestatu ühtib JäätS 8. peatüki metallijäätmete kogumise eritingimuste regulatsiooniga. Nimetatud regulatsioon on ettenähtud eelkõige metallivarguste tõkestamiseks. Kuna metallivarguste teema on siiani aktuaalne, ei ole otstarbekas seda keskkonnaseadusele mitteomast valdkonda praegu kõnesolevast seadusest välja jätta.

8. peatükk. Jäätmehoolduse nõuded teatud jäätmekäitluskohtade

Kaheksandas peatükis on sätestatud teatud jäätmekäitluskohtade jäätmehoolduse nõuded. Peatükki on koondatud kehtiva JäätS sätted, mis reguleerivad prügilate (JäätS §-d 34–36) ja jäätmehoidlate käitamist (JäätS §-d 272–276, § 352, § 353).

Prügila käitamise nõuete jaos on kehtestatud prügila definitsioon, prügila rajamise, kasutamise, sulgemise ja järelhoolduse kulude katmise põhimõtted ning teatud jäätmete prügilasse ladestamise keelud. Sätestatud on ka nõuded prügila rajamise, kasutamise, seire ja sulgemise kohta. Lisaks on jaos antud keskkonnaministrile volitusnorm nende nõuete täpsustamiseks.

Jäätmehoidla käitamise nõuete jaos on jäätmehoidla definitsioon ja jäätmehoidlate kategooriad ning määratletud kaevandamisjäätmete mõiste. Sätestatakse ka nõuded jäätmehoidla rajamise, kasutamise ja sulgemise kohta, sealhulgas antakse keskkonnaministrile volitusnorm kehtestada jäätmehoidla rajamise, kasutamise, seire, sulgemise ja järelhoolduse kohta täpsustavate nõuete loetelu. Sätestatud on ka jäätmehoidla kasutamiseks, sulgemiseks ja järelhoolduseks vajaliku tagatise nõue koos tagatise suuruse arvutamise kriteeriumitega. Eraldi on esitatud A-kategooria jäätmehoidlate suhtes rakendatavad sätted (kehtiva JäätS §‑d 272–276), mis käsitlevad suurõnnetuste vältimist ja  suurõnnetustest teavitamist, hädaolukorra lahendamise kava eesmärke, suurõnnetuste vältimise põhimõtteid ja ohutuse juhtimissüsteemi ning suurõnnetuse vältimisega seoses edastatavat teavet.

9. peatükk. Jäätmete tekitamiseks, käitlemiseks või jäätmekäitluskoha järelhoolduseks antav keskkonnaluba

Üheksandas peatükis sätestatu ühtib suuremas osas kehtiva jäätmeseaduse 6. peatüki jäätmeloa regulatsiooniga.

Kuna keskkonnaloa menetluse (loa taotlemise, andmise, muutmise, peatamise, kehtetuks tunnistamise ja avalikustamise) põhiregulatsioon on sätestatud KeSÜs, on sellekohased sätted kõnesolevast peatükist välja jäetud. Sätestatud on jäätmeloa omamise ja jäätmekäitleja registreerimise täpsustatud nõuded (JäätS §-d 73 ja 74).

Sätestatakse nõuded jäätmeloa taotlemise, andmisest keeldumise, jäätmeloa sisu ja kehtivusaja osas. Jäätmelubade osas on mitmed erisused: määratakse teatud liiki jäätmete käitlemise (jäätmeluba ohtlike jäätmete käitlemiseks, jäätmeluba metallijäätmete käitlemiseks) või teatud jäätmekäitlustegevuse/käitiste käitamise spetsiifilised lisanõuded (jäätmeluba prügila käitamiseks, jäätmeluba kohaliku omavalitsuse üksuse korraldatud jäätmeveoks, jäätmeluba maavarade kaevandamisel või rikastamisel jäätmete tekitamiseks, jäätmeluba jäätmehoidla käitamiseks, jäätmeluba probleemtoodetest tekkinud jäätmete taaskasutamiseks, jäätmeluba jäätmekäitluskohtade järelhoolduseks, jäätmeluba jäätmete põletamiseks).

Ohtlike jäätmete veoks on otstarbekam anda üleriigiline jäätmeluba. Praegu kehtiv maakondlike jäätmelubade süsteem on olnud takistuseks näiteks juhtudel, kui jäätmevedaja on saanud tellimuse ühe veose vedamiseks maakonnast, kus tal luba puudub. Ohtlike jäätmete veo üleriigiline luba vähendab ka jäätmearuandluse koormust. Ohtlike jäätmete saatekirja olemasolu tagab võimaluse tuvastada ka jäätmete tekkekoht.

Aruandluse lihtsustamiseks ja halduskoormuse vähendamiseks on lisatud säte, mis lubab loa andjal vormistada ühe jäätmeloa tegutsemiseks mitmes jäätmekäitluskohas või jäätmetekkekohas ühe maakonna piires.

Võrreldes kehtiva JäätSiga on suuremaks muudatuseks see, et eelnõukohasest seadusest on välja jäetud ohtlike jäätmete käitluslitsentsi nõue. Ohtlike jäätmete käitlusteenuse osutamiseks vajalik käitluslitsents ja selle menetlemine dubleerib suures osas jäätmeluba ohtlike jäätmete käitlemiseks ja selle menetlemist. Seega on otstarbekas loobuda ohtlike jäätmete käitluslitsentsi nõudest halduskoormuse vähendamiseks ja regulatsiooni lihtsustamiseks. Ohtlike jäätmete käitlemine on suure keskkonnaohuga tegevus ja sellega seonduv vajab siiski täiendavat tähelepanu. Praktika, sealhulgas ohtlike jäätmete käitlejatega seotud probleemid on näidanud, et käitlejalt tuleb nõuda pädeva personali ja jäätmekäitluseks vajalike vahendite olemasolu juba enne tegevuse alustamist. Seetõttu on kehtiva JäätS ohtlike jäätmete käitluslitsentsi andmise spetsiifilised eeltingimused (tagatise/kindlustuse ning vastutava isiku asjakohase koolituse ja pädevuse nõuded) sätestatud ohtlike jäätmete käitlemiseks vajaliku jäätmeloa taotluse täpsustavate nõuetena.

Eelnõu kohases seaduses on muudatus ka jäätmeloa kehtivuses osas. Jäätmeluba on tähtajatu dokument. Kuid eelnõuga sätestatakse juhud, mille esinemise korral on loa andjal õigus anda jäätmeluba teistsuguse tähtajaga.

Eelnõu täpsustab jäätmekäitleja registreerimise regulatsiooni ning sätestab muuhulgas võimalused registreeringu andmisest keeldumiseks, registreeringu kehtetuks tunnistamiseks ja muutmiseks. Seni JäätSis selline regulatsioon puudus.

Kehtiva JäätSiga võrreldes on laiendatud nende tegevusliikide loetelu, mida on võimalik teostada registreeringu alusel. Jäätmekäitleja registreeringu alusel saab isik tegelda ohtlike jäätmete kogumise või veoga, samuti jäätmete korduskasutuseks ettevalmistamisega. Säilib võimalus, et kui registreeringu andja Keskkonnaamet peab vajalikus tegevuse täiendavat reguleerimist, võib ta nõuda isikult jäätmeloa taotlemist.

Uue regulatsiooniga muutub ka registreeringu teostamise aeg. Registreeringute kogumaht kasvab ning ametil peab olema piisavalt aega registreeringu menetluseks. Seni oli registreering tähtajatu, kuid eelnõu annab võimaluse taotleda registreeringut ka ühekordseks toiminguks.

10. peatükk. Jäätmete riikidevaheline vedu

Kümnes peatükk vastab sisuliselt kehtivas jäätmeseaduses sätestatud jäätmete riikidevahelise veo regulatsioonile (JäätS 9. peatükile).

Jäätmete vedu üle riigipiiri toimub korras, mis on sätestatud Euroopa Komisjoni ja nõukogu määrusega 1013/2006/EÜ jäätmesaadetiste kohta. Esitatud on ohtlike jäätmete ja välislepinguga reguleeritavate jäätmete veoloa andmise, veoloa kontrollimise ja ohtlike jäätmete veoloa andmise arvestuse pidamise regulatsioon. Võrreldes kehtiva regulatsiooniga on lisatud, et riikidevaheline jäätmevedu toimub kooskõlas Euroopa Komisjoni määrusega  nr 1418/2007/EÜ, milles käsitletakse teatavate Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse  nr 1013/2006/EÜ III ja IIIA lisas loetletud jäätmete väljavedu taaskasutamise eesmärgil teatavatesse riikidesse, mille suhtes ei kohaldata OECD otsust jäätmete riikidevahelise veo kontrolli kohta.

11. peatükk. Arvestus ja aruandlus

Üheteistkümnes peatükk vastab sisuliselt kehtivas jäätmeseaduses sätestatud arvestuse ja aruandluse regulatsioonile (JäätS 10. peatükile).

12. peatükk. Riiklik järelevalve

Järelevalve sätted tuginevad korrakaitseseadusele. Kõnesolevas eelnõus on erisused ja korrakaitseseaduse järelevalvemeetmete rakendamiseks vajalikud viited.

Riiklikku järelevalvet seadusest tulenevate nõuete täitmise üle teostavad Keskkonnainspektsioon, Tarbijakaitseamet, Maksu- ja Tolliamet, Veterinaar- ja Toiduamet, Tehnilise järelevalve Amet ja Päästeamet ning kohaliku omavalitsuse üksus või asutus. 

Põhiline jäätmeseaduse nõuete kontrollija on Keskkonnainspektsioon. Ka kohaliku omavalitsuse üksus võib teostada järelevalvet enamike jäätmeseaduse nõuete täitmise üle, kuid eelkõige siiski oma kehtestatud jäätmehoolduseeskirja nõuete täitmise ning pakendite ja pakendijäätmete tagasivõtmise, kogumise ja taaskasutamise nõuete täitmise üle oma haldusterritooriumil.

Tarbijakaitseamet kontrollib kas probleemtoodetes on kasutatud keelatud aineid, probleemtoodete märgistamise nõuete täitmist, müügikohtades probleemtoodetest tekkinud jäätmete lähimate kogumiskohtade kohta teavitamise kohustuse ning teabekampaaniate korraldamise nõuete täitmist ning pakendite ja pakendijäätmete tagasivõtmise nõuete täitmist kauplustes.

Maksu- ja Tolliamet teostab järelevalvet probleemtoodetes keelatud ainete mittekasutamise, probleemtoodete märgistamise nõuete täitmise, riikidevahelise jäätmeveo nõuete täitmise, pakendite ja pakendijäätmete kohta arvestuse pidamise, pakendiregistrisse andmete esitamise õigsuse ning pakendijäätmete taaskasutamise nõuete täitmise üle. Maksu- ja Tolliametil on ka õigus mitte lubada probleemtooteid turule ning neid tollis kinni pidada, kui need ei vasta nõuetele või probleemtooteid veab Eestisse ja laseb neid tooteid Eesti turule ettevõtja, kes ei ole probleemtooteregistris registreeritud.

Veterinaar- ja Toiduamet kontrollib kas pakendites on kasutatud keelatud aineid. Päästeamet teostab järelevalvet suurõnnetuste ohuga jäätmehoidlate üle.

Tehnilise Järelevalve Amet kontrollib kas probleemtoodetes on kasutatud keelatud aineid, probleemtoodete märgistamise nõuete täitmist ning suurõnnetuse ohuga jäätmehoidlates nõuete täitmist. Tehnilise Järelevalve Ametil on ka õigus mitte lubada probleemtooteid turule, kui need ei vasta nõuetele või probleemtooteid veab Eestisse ja laseb neid tooteid Eesti turule ettevõtja, kes ei ole probleemtooteregistris registreeritud.

Riikliku järelevalve erisustest on välja jäetud nõue, et Keskkonnainspektsioon kontrolliks vähemalt kord aastas suurema koguse kui 100 tonni ohtlike jäätmete käitleja jäätmeloaga määratud jäätmekäitlustingimuste täitmist. Enamik ohtlike jäätmete käitlejaid võivad jäätmeloa kohaselt käidelda rohkem kui 100 tonni ohtlikke jäätmeid. Samas mitmed käitlustoimingud ei ole suure ohuriskiga tegevused, kuid Keskkonnainspektsioon peab neid ikkagi igal aastal kontrollima. Kui see nõue kehtestati, ei kasutanud Keskkonnainspektsioon oma töös riskihindamist, mistõttu pidaski seadusandja oluliseks, et ohtlike jäätmete käitlejaid kontrollitakse igal aastal kui potentsiaalselt kõrgema riskiga tegevusega ettevõtjaid. Praegu kasutab Keskkonnainspektsioon oma töö korraldamisel riskihindamist ning kõik ettevõtjad, kellel on keskkonnaluba, on jagatud gruppidesse (käitised, mida on vaja kontrollida igal aastal, käitised, mida kontrollitakse üle aasta, käitised, mida kontrollitakse iga kolme aasta järel jne). Sellest tulenevalt ei ole vaja ka enam antud nõuet.

13. peatükk. Väärteokoosseisud

Jäätmeseaduses ja pakendiseaduses sisalduvad väärteokoosseisud on võrreldes kehtivate seadustega üle vaadatud ning on tehtud muudatusi – mitmed koosseisud on kokku pandud või välja jäetud, sest nende tegevuste või toimingute korral on tõhusam sunniraha ja asendustäitmise rakendamine. Samuti on ühtlustatud võimaliku maksimaalse rahalise karistuse norme ning tõstetud kolme koosseisu maksimaalset võimalikku rahalise karistuse määra. Lisatud on üks uus väärteokoosseis, mis seni kehtivas õiguses puudus.

Väärteokoosseisude ülevaatamisel ja hindamisel kaaluti:
1) kas saab täiel määral haldussundi kohaldada;
2) kas nõude rikkumisel on tegu või toiming tehtud ja midagi enam muuta või tagantjärgi parandada ei saa või ei ole enam võimalik puudust kõrvaldada;
3) kas nõue tuleb direktiivist, EL määrusest või muust rahvusvahelisest lepingust;
4) kas on võimalik kasutada muid meetmeid kui haldussund või rahatrahv (näiteks toote turult tagasikutsumine või turult kõrvaldamine).

Hindamise tulemusena on välja on jäetud PCB-sid sisaldavate seadmete omamise ja kasutamise kohustuse rikkumise koosseis, sest sunniraha ja asendustäitmise kohaldamine on tõhusamad, kui rahatrahvi määramine. Haldussunni rakendamine aitab paremini kaasa direktiivi 1996/59/EÜ rakendamisele. Direktiivi 1996/59/EÜ kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et pärast 31. detsembrit 2010 ei oleks kasutusel ega keegi omaks PCB-sid ja PCT-sid sisaldavaid seadmeid. Praktika aga näitab, et ka veel 2013. aastal on jäätmekäitlejatele üle antud käitlemiseks PCB-sid ja PCT-sid sisaldavaid seadmeid. Üks olulisi põhjuseid, miks ettevõtjad veel tänaseni annavad neid üle käitlemiseks, on see, et nende käitlemine on kallis ning seda lükatakse üha edasi (enamasti kuni järelevalveasutuse kontrollini).

Väärteokoosseisudest jääb veel välja jäätmearuande esitamata jätmine jäätmearuandluse infosüsteemi, sest haldussunni rakendamine on tõhusam. Jäätmearuande esitamata jätmise korral on võimalik teha ettekirjutus ja määrata sunniraha kui aruande esitamiseni. Asendustäitmist ei ole võimalik rakendada, kuna järelevalveasutus ei saa ettevõtja eest aruannet koostada ja esitada. Kui piirduda üksnes rahatrahviga, ei anna see soovitud tulemust, sest enamasti pärast trahvi saamist ei esita ettevõtja ikka jäätmearuannet. Andmeid on vaja Eesti võetud kohustuste täitmiseks Euroopa Liidu ees, mistõttu on Eesti andmed poolikud, kui ettevõtjad oma kohustusi ei täida. Paljudel juhtudel jäetakse aruanne esitamata, sest ei ole nõuetekohaselt jäätmete kohta arvestust peetud. Seetõttu säilib väärteokoosseisuna jäätmealase arvestuse pidamise korra rikkumise või ebaõigete andmete esitamise eest rahatrahvi määramise võimalus. Kui jäätmearuannet on võimalik üldjuhul hilinemisega esitada (viga on võimalik parandada), ei ole võimalik jäätmealast arvestuse tegemata jätmist heastada – tegu on tehtud või õigemini tegemata jäetud ja parandada seda ei saa (väärteokoosseis on täidetud).

Kolmanda koosseisuna on hindamise tulemusena välja jäetud (tava)jäätmeveo nõuete rikkumine. Nende nõuete rikkumisel saab kohaldada liiklusseaduse sätteid (näiteks kui jäätmeid veetakse ilma koormakatteta või saatedokumentideta) või saab kohaldada §-ga 259 sätestatud jäätmehoolduse nõuete rikkumise või §-ga 260 sätestatud keskkonnaloata tegutsemise või keskkonnaloa nõuete rikkumise koosseisu (näiteks kui veetakse segaolmejäätmeid majandus- või kutsetegevusena). Seaduses säilib ohtlike jäätmete vedamise nõude rikkumise koosseis, sest ohtlike jäätmete veole on kehtestatud rangemad nõuded ning ettevõtja peab üheselt aru saama, et ohtlike jäätmete vedamise nõuete rikkumine toob kaasa rangemad sanktsioonid. Lisaks tuleneb ka direktiivist 2008/98/EÜ liikmesriikidele kohustus kohaldada sellist liiki rikkumiste korral sanktsioone (ingl k penalties), mis oleks tõhusad, hoiatavad ja rikkumise suurusega proportsionaalsed. Karistusseadustikus olevad koosseisud eeldavad olulise kahju tekkimist või olulises koguses vedu. Rikkumine on aga ka väiksema koguse vedamise korral. Kuna vedu on enamasti toimunud ja seda tagasi pöörata ei ole võimalik, mistõttu haldussund sellisel juhul ei aita. 

Paragrahvi 259 koosseisu loetakse järgmised tegevused (need on jäetud seadusest eraldi koosseisudena välja):
•	jäätmete käitlemiseks üleandmine jäätmete käitlemist lubava keskkonnaloata isikule;
•	jäätmete üleandmine käitlemiseks, milleks keskkonnaluba ei ole vaja, veendumata, et vastuvõtja on pädev jäätmeid käitlema ning on varustatud nõuetekohaste tehniliste ja keskkonnakaitsevahenditega;
•	prügila järelhooldustoimingute täitmata jätmine.
Paragrahvi 259 alla lähevad kõik seaduse 7. peatüki 1. jao nõuete rikkumised ning nõuete rikkumised, mida ei ole eraldi väärteokoosseisuna nimetatud. Jäätmehooldus on § 19 kohaselt jäätmekäitlus, järelevalve jäätmekäitluse üle ja jäätmekäitluskohtade järelhooldus. Kuigi direktiiv 1999/31/EÜ nõuab prügilas järelhoolduse tegemist, sätestatakse siiski kõik järelhoolduse tingimused ettevõtjale jäätmeloaga. Seega on võimalik sõltuvalt rikkumisest järelevalveametnikul kohaldada kas § 259 või 260, seetõttu puudub ka otsene vajadus eraldi väärteokoosseisu sätestamiseks.

Kuigi paljud väärkoosseisud võiks sisuliselt liigitada ka jäätmehooldusnõuete rikkumisena, oleks selline käsitlus vastuolus direktiividest (näiteks direktiividest 2000/53/EÜ, 2006/21/EÜ, 2006/66/EÜ, 2008/98/EÜ, 2012/19/EL) tuleneva kohustusega liikmesriikidele kehtestada karistused, mida kohaldatakse nende direktiivide alusel vastu võetud riigisiseste õigusnormide rikkumise korral. Seda põhjusel, et § 253 säte on liiga üldine ning isik ei saa aru, kas rikkumise korral võib ta konkreetse teo eest karistada saada või mitte. Paljud koosseisud on alles jäetud ka seetõttu, et selle koosseisu alla liigitatakse eri nõuete rikkumisi, mis oma olemuselt on väga erinevad. Osadele nendest tegevustest ja toimingutest on võimalik rakendada haldussundi, mõnedele tegevustele ja toimingutele aga mitte. Samuti ka tegevusi või toiminguid, millele on võimalik ettekirjutuse ja sunniraha määramine, kuid ei ole võimalik asendustäitmine. Sellised koosseisud on kirjeldatud §-des 259, 260, 261, 262, 264, 265, 278, 279, 282 ja 284.

Kokku on pandud mitmed koosseisud, mille rikkumise sisu on oma olemuselt sarnane, samuti karistuse määrad. Need on:
•	tava- ja ohtlike jäätmete käitlemine keskkonnaloata, kui luba oli nõutav, või loa nõudeid rikkudes;
•	jäätmete ja pakendijäätmete ning pakendite kohta arvestuse pidamise korra rikkumine;
•	keelatud ainet sisaldava või keelatud aine lubatud piirmäära ületava probleemtoote või pakendi turule laskmine;
•	probleemtootest tekkinud jäätmete ning pakendijäätmete tagasivõtmise ja kogumise kohustuse rikkumine;
•	probleemtootest tekkinud jäätmete ja pakendijäätmete taaskasutamise kohustuse rikkumine;
•	probleemtooteregistrisse või pakendiregistrisse andmete esitamata jätmine;
•	segaolmejäätmete sortimise nõuete rikkumine ja töötlemata jäätmete ladestamine;
•	jäätmete põletamine keskkonnaloata või keskkonnaloa nõudeid rikkudes või laeval.

Väärtegude koosseisudena on sätestatud mitmed sellised tegevused, millele haldussunni rakendamine ei ole võimalik, sest tegu on tehtud ja midagi tagantjärgi parandada enam ei saa. Võimalik on ainult rahatrahvi kohaldamine või mõnede koosseisude korral ka äärmusliku meetmena ettevõtja tegevuse peatamine. Sellised tegevused või tegevusetused on:
•	jäätmete ja pakendijäätmete kohta arvestuse pidamata jätmine;
•	registreerimata tootjana probleemtoodete turule laskmine;
•	probleemtootest tekkinud jäätmete või pakendijäätmete tagasivõtmise ja kohustuse rikkumine;
•	probleemtootest tekkinud jäätmete või pakendijäätmete taaskasutamise kohustuse rikkumine (sh taaskasutamise ja ringlussevõtu sihtarvude saavutamata jätmine);
•	probleemtoote tootja registreerimise kohustuse rikkumine ja volitatud esindaja määramata jätmine;
•	pakendijäätmete taaskasutamise tõendis valeandmete või puudulike andmete esitamine;
•	jäätmete põletamine keskkonnaloata või keskkonna loa nõudeid rikkudes või laeval;
•	suurõnnetuste vältimise või suurõnnetusest teatamise nõuete rikkumine.

Mitmed seni jäätmeseaduses olnud koosseisud on sellised, mille puhul saab kohaldada ettekirjutust ja sunniraha, kuid asendustäitmine ei ole võimalik, sest ei ole objekti, mille suhtes seda rakendada. Samas peaks endiselt säilima ka rahatrahvi kohaldamise võimalus. See jätab järelevalveasutusele võimaluse kaaluda ja hinnata asjaolusid, ning pärast seda otsustada, kas kohaldab kohe rahatrahvi või algul ettekirjutust ja kui see ei aita, siis rahatrahvi. Need on:
•	jäätmearuandes või probleemtooteregistrile või pakendiregistrile ebaõigete andmete esitamine;
•	tootja ja tootjavastutusorganisatsiooni tagatise nõude rikkumine;
•	probleemtoote kasutaja nõuetekohase teavitamise ning tootja või tootjavastutusorganisatsiooni nõuetekohase teabekampaania korraldamata jätmine.

Viimase grupina on mõned tegevused või toimingud, mille puhul on võimalik kohaldada ettekirjutust ja sunniraha, kuid asendustäitmine ei ole võimalik. Seetõttu peaks jääma ka rahatrahvi kohaldamise võimalus. Lisaks rahatrahvile on võimalik kohaldada muid meetmeid nagu turult toote tagasi kutsumine, toote turule mitte lubamine, ettevõtja tegevuse peatamine jms. Need tegevused ja toimingud on:
•	keelatud ainet sisaldava või keelatud aine sisalduse lubatud piirmäära ületava toote või pakendi turule laskmine;
•	probleemtoote märgistamise nõuete rikkumine.

Lisatud on uus väärteokoosseis, mis käsitleb jäätmete põletamise nõuete rikkumist või laeval jäätmete põletamise keelu rikkumist. Esimese kehtestamist nõuab tööstusheidete direktiiv 2010/75/EL ja teise sätestamist HELCOM-i konventsioon, mille kohaselt on osalisriikidel kohustus keelata nende territoriaalvetes igasugune jäätmete põletamine laeval.

Alates 1. jaanuarist 2015 on võimalik kohaldada väärteo korral maksimaalse rahatrahvina füüsilisele isikule 300 trahviühikut ning juriidilisele isikule 400 000 eurot. Väärteokoosseisude hindamisel, vaadati ka üle maksimaalsed karistusmäärad. Tuginedes tänasele järelevalveasutuste praktikale, leiti, et üldiselt ei ole vaja tõsta maksimaalset rahatrahvi määra, sest eesmärk ei ole rikkumisi dekriminaliseerida. Sellest tulenevalt ei ole tõstetud ühtegi rahatrahvi määra maksimaalse rahatrahvi suuruseni. Pakendiseaduse ja jäätmeseaduse oma olemuselt sarnaste koosseisude karistusmäärasid ühtlustati ja viidi kooskõlla rikkumise suurusega. Nii näiteks on probleemtooteregistrisse ja pakendiregistrisse ebaõigete andmete esitamise eest maksimaalne rahatrahv erinev andmete tähtsusele tuginedes. Seaduse kohaselt on probleemtooteregistrisse esitatavatel andmetel õiguslik tähendus, kuid pakendiregistrisse esitatavatel andmetel, nagu ka jäätmearuandega esitatavatel andmetel informatiivne tähendus. Maksimaalset karistusmäära on tõstetud kahel koosseisul − §-des 259 (75 000 euroni) ja 282 (100 000 euroni). Kuna §-ga 259 sätestatud jäätmetekke vältimise ja jäätmehoolduse nõuete rikkumise koosseisu alla liigituvad väga erinevad tegevused või toimingud või tegevusetus, on otstarbekas tõsta ka maksimaalse rahatrahvi suurust, mis oleks rohkem proportsionaalne seaduse nõuete rikkumisega kokku hoitava võimaliku kasu suurusega. Kui näiteks ettevõtja rikub jäätmekäitluskoha (näiteks prügila) sulgemise nõudeid, võib ta kokku hoida kümneid tuhandeid eurosid, mida oleks tegelikult pidanud kulutama nõuetekohaste sulgemistöödele. Järelevalveasutus saab diskretsiooniõigusena otsustada, kui suurt rahatrahvi ta kohaldab. Juhul, kui tegemist on olulise kahju tekitamisega vms, kohaldatakse juba karistusseadustikku. Teine koosseis puudutab metallijäätmete kogumise eritingimuste rikkumist. Metallijäätmete kogumine on riigi kõrgendatud huvi objektiks. Metallijäätmeloale on kehtestatud ka kõrgendatud riigilõivu määr. Juhul kui rikkuda metallijäämete kogumise tingimusi, võib nõuete rikkumise tõttu teenida kasu kümnetes tuhandetes eurodes. Sellest tulenevalt ei ole ka kehtiv määr proportsionaalne võimaliku rikkumise suurusega. 

Kolmas uus koosseis on vajalik, kuna tootjavastutusorganisatsioonidel ei ole varem tagatise nõuet olnud. Kuna tootjavastutusorganisatsiooni tagatis võib ulatuda mitmekümne tuhande euroni ja olla isegi suurem kui tootjale kohaldatav 32 000 eurot, ei ole proportsionaalne kehtestada tootjavastutusorganisatsioonile sama suurt maksimaalset rahatrahvi määra. See peab olema suurem kui tagatise suurus, et tootjavastutusorganisatsiooni liikmed ja juhtkond saaksid aru, et tagatise nõude rikkumine toob kaasa rahatrahvi ning selle maksmine on organisatsioonile kulukam kui õige suurusega tagatise omamine.

4. Eelnõu terminoloogia

Võrreldes kehtiva õigusega on eelnõusse lisatud järgmiste mõistete määratlused:
1. Segaolmejäätmed. JäätSis mõistet küll kasutatakse (näiteks JäätS § 36 lõikes 1), kuid ei defineerita. Mõiste defineerimine on vajalik, et eristada liigiti kogutud olmejäämteid, mille suhtes ei ole mõistlik ega vajalik kohaldada kogu olmejäätmete regulatsiooni.
2. Liigiti kogumine. Selleks on jäätmete kogumine, kus jäätmed hoitakse lahus liigi ja olemuse alusel, et lihtsustada edasist käitlust, muuhulgas selleks, et soodustada jäätmete taaskasutamist.

5. Eelnõu vastavus Euroopa Liidu õigusele

Eelnõu on seotud ja kooskõlas järgmiste EL direktiividega:
1.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2008/98/EÜ, 19. november 2008, mis käsitleb jäätmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks teatud direktiivid (ELT L 312, 22.11.2008, lk 3–30).
2.	Nõukogu direktiiv 1999/31/EÜ, 26. aprill 1999, prügilate kohta  (EÜT L 182, 16.7.1999, lk 1–19; eestikeelne eriväljaanne: peatükk 15, köide 04, lk 228–246).
3.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 1069/2009, 21. oktoober 2009, milles sätestatakse muuks otstarbeks kui inimtoiduks ettenähtud loomsete kõrvalsaaduste ja nendest saadud toodete tervise-eeskirjad ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1774/2002 (loomsete kõrvalsaaduste määrus – ELT L 300, 14.11.2009, lk 1–33).
4.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/21/EÜ, 15. märts 2006, kaevandustööstuse jäätmete käitlemise ja direktiivi 2004/35/EÜ muutmise kohta (ELT L 102, 11.04.2006, lk 15–34).
5.	Nõukogu direktiiv 1996/59/EÜ polüklooritud bifenüülide ja polüklooritud terfenüülide (PCB/PCT) kõrvaldamise kohta (EÜT L 243, 24.09.1996, lk 31–35).
6.	Nõukogu direktiiv nr 87/217/EMÜ asbestist põhjustatud keskkonnareostuse vältimise ja vähendamise kohta (EÜT L 85, 28.03.1999).
7.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 1013/2006/EÜ jäätmesaadetiste kohta (ELT L 190, 12.07.2006, lk 1–98).
8.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 850/2004 püsivate orgaaniliste saasteainete kohta ning millega muudetakse direktiivi 79/117/EMÜ (ELT L 158, 30.4.2004, lk 7–49).
9.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses nr 1102/2008 metallilise elavhõbeda ning teatavate elavhõbedaühendite ja -segude ekspordi keelustamise ja metallilise elavhõbeda ohutu ladustamise kohta (ELT L 304, 14.11.2008, lk 75–79).
10.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/53/EÜ kasutuselt kõrvaldatud sõidukite kohta (EÜT L 269, 21.10.2000, lk 34–43).
11.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/66/EÜ, mis käsitleb patareisid ja akusid ning patarei- ja akujäätmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 91/157/EMÜ (ELT L 266, 26.09.2006, lk 1–14).
12.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 94/62/EÜ pakendi ja pakendijäätmete kohta (EÜT L 365, 31.12.1994, lk 10–22), muudetud direktiiviga 2004/12/EÜ, millega muudetakse direktiivi 94/62/EÜ pakendi ja pakendijäätmete kohta (ELT L 047, 18.02.2004, lk 26–30), ning direktiiviga 2005/20/EÜ (ELT L 070, 16.03.2005, lk 17–18).
13.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/65/EL teatavate ohtlike ainete kasutamise piiramise kohta elektri- ja elektroonikaseadmetes (ELT L 174, 01.07.2011, lk 88–110).
14.	Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2012/19/EL elektri- ja elektroonikaseadmetest tekkinud jäätmete (elektroonikaromude) kohta (ELT L 197, 24.07.2012, lk 38–71).

6. Seaduse mõju

Eelnõukohasel seadusel ei ole olulist sotsiaalset, sealhulgas demograafilist mõju, mõju riigi julgeolekule, välissuhetele, elu- ja looduskeskkonnale, majandusele ega regionaalarengule. Samuti ei ole mõju riigiasutuste ja kohaliku omavalitsuse korraldusele.
Kuna tegemist on eelnõuga, mis kodifitseerib jäätmeseaduse ja pakendiseaduse, siis on tegemist suuresti juba kehtiva õigusruumiga, mis on oma mõjud juba avaldanud.
Kuid siinkohal toome välja mõningase eelnõu mõju:
•	Ühtlustub senine fragmentaarne keskkonnaalane regulatsioon. Kehtivas keskkonnaõiguses võib leida vastuolusid. Kodifitseerimise eesmärk on vastuolud kõrvaldada. Keskkonnaõigusest ülevaate saamine muutub selle rakendajatele ja adressaatidele lihtsamaks. Regulatsiooni ühtlustamine toob kaasa suurema õigusselguse ja regulatsiooni läbipaistvuse.
•	Väheneb üleregulatsioon. Kehtivas keskkonnaõiguses on paralleelseid menetlusi, menetluste liitmise ja koordineerimise teel on võimalik olulisel määral vähendada halduskoormust. Niiviisi muutub kehtiva õiguse rakendamine lihtsamaks ja odavamaks nii keskkonnakasutajatele (näiteks keskkonnaloa taotlejatele) kui ka haldusorganitele. Võrreldes kehtiva õigusega lihtsustatakse eelnõuga ka tegevuslubade menetlemise regulatsiooni. Kaob ohtlike jäätmete käitluslitsentsi nõue. Samuti tekib võimalus anda osadeks tegevusteks üleriigiline jäätmeluba. Nimetatud muudatused vähendavad otseselt protsessis osalejate halduskoormust. Mõju ei ole oluline, sest ohtlike jäätmete käitluslitsentsi väljaandmise nõuded (nt pädevuse dokumendi esitamise nõue, ohtlike jäätmete saatekirja vormistamise võimaluse nõue jms) jäävad, kuid need esitatakse jäätmeloa taotlemise raames.
•	Tänaseks Eestis väljatöötatud keskkonnaseadustiku üldosa seaduse eelnõu sätestab kontseptuaalsed vundamendid – keskkonnaõiguse põhimõisted, keskkonnakaitse põhimõtted, igaühe kohustused, käitaja kohustused ja keskkonnaalased õigused. Need eelnõu osad moodustavad keskkonnaõiguse üldosa kitsamas mõttes, mis siiani meie õiguses puudusid. Üldosa on eriosa eelnõu koostamisel rangelt järgitud ja sellega on tagatud eriosa regulatsiooni ühtsus ja vastuolude puudumine keskkonnkaitse eri valdkondade (eriosa peatükkide) vahel. Eelnõukohases seaduses on ületatud ka seni eksisteerinud vastuolud keskkonnakaitse eri valdkondade mõistekasutuse osas.

Halduskoormus võib mõnevõrra suureneda, sest eelnõus on suurendatud avatud menetluste osatähtsust. Selline lähenemine tuleneb ka EL õigusest, kus keskkonnaalastes menetlustes on avatud menetlus reegliks. Teisalt toob seaduse suurem sidusus ja mõistete, põhimõtete ja muude seaduse struktuuride ühtlustamine kaasa suurema õigusselguse ja arusaadavuse, mis peaks tunduvalt lihtsustama keskkonnaõiguse rakendamist nii keskkonnakasutajate seisukohast, kui ka haldusorganite jaoks.

7. Seaduse rakendamisega seotud riigi ja kohaliku omavalitsuse tegevus, eeldatavad kulud ja tulud

Seaduse eelnõu vastuvõtmine ei too endaga kaasa organisatsioonilisi muudatusi jäätmehoolduse korraldamisel. Riigile ja omavalitsustele ei too seaduse rakendamine kehtiva jäätmeseadusega võrreldes juurde olulisi kulutusi. Majanduslike kulude osas kehtib reegel “saastaja maksab” ja need kulud kasvavad vastavalt sellele, kuivõrd paraneb jäätmekäitluse kui teenuse tase ja kvaliteet, kulude suurust aga on raske prognoosida.

Seadus ei too keskkonnakasutajatele ka kaasa täiendavaid kulusid.

Võrreldes kehtiva õigusega lihtsustatakse ohtlike jäätmete käitlemise regulatsiooni, ohtlike jäätmete käitluslitsentsi nõude välja jätmisega. Tekib võimalus anda ohtlike jäätmete veoks üleriigiline jäätmeluba. Nimetatud muudatused vähendavad otseselt protsessis osalejate halduskoormust ja kulusid.

8. Rakendusaktid

Allpool on loetletud JäätS alusel kehtestatavad Vabariigi Valitsuse ja keskkonnaministri määrused. Volitusnormide suhteline rohkus ja mitmekesisus on tingitud eelkõige reguleeritava valdkonna iseloomust ja omapärast – jäätmeliikide, jäätmekäitlustoimingute, jäätmehooldusel keskkonna- ja tervisekaitseks rakendavate meetmete mitmekesisusest.

Kooskõlas eelnõukohase seadusega muutuvad mitme kehtiva määruse pealkirjad ja sisu seoses volitusnormi muutumisega. Eelnõu väljatöötamisel kaaluti õigusaktide kehtestamise tasandit ning leiti, et mitme õigusakti otstarbekam kehtestamise tasand on valdkonna eest vastutaval ministril, kuna teema, mida õigusaktiga reguleeritakse on otseses puutumuses ainult Keskkonnaministeeriumi pädevuses oleva valdkonnaga. Keskkonnaministrile antakse volitus kehtestada probleemtoodetest tekkinud jäätmete kogumise ja taaskasutamise nõuded ja kord. Kehtiva JäätS kohaselt on see õigus antud Vabariigi Valitsusele. 
Need määrused on:
1) Elektroonikaromude kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord;
2) Patarei- ja akujäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord;
3) Põllumajandusplasti jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord;
4) Romusõidukite kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord;
5) Vanarehvide kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord;
6) Jäätmete liigitamise kord ja jäätmenimistu.
Määruste eelnõude kavandid on seletuskirjale lisatud.

Jäätmeseaduse § 177 punkti 1 alusel kehtestatakse keskkonnaministri määrus „Vanaõli käitlusnõuded“, milles täpsustatakse vanaõli käitluse kohta esitatavad täiendavad nõuded. Määruse eelnõu kavand on seletuskirjale lisatud.
Jäätmeseaduse § 218 lõike 6 alusel kehtestatakse keskkonnaministri määrus „Nõuded ohtlike jäätmete käitluse, prügila käitamise ning jäätmete põletamise tehnilise ja keskkonnanõuetekohase toimimise eest vastutava isiku koolituse ja pädevuse kohta“. Nimetatud määrusega kehtestatakse tingimused, millele peavad vastama jäätmekäitluse eest
vastutava isiku haridus, teadmised ja kogemused. Määruse eelnõu kavand on seletuskirjale lisatud.
Õigusaktid, mille sisu kehtiva jäätmeseadusega võrreldes ei muutu:
a) Vabariigi Valitsuse määrused:
1.	Jäätmete kõrvaldamistoimingute ja taaskasutamistoimingute nimistu.
2.	Jäätmete ohtlike jäätmete hulka liigitamise kord.
3.	Jäätmete, sealhulgas ohtlike jäätmete nimistu.
4.	Pakendiregistri põhimäärus.
5.	Probleemtooteregistri põhimäärus.

b) Keskkonnaministri määrused:
1.	Asbesti sisaldavate jäätmete käitlusnõuded.
2.	Biolagunevatest jäätmetest komposti tootmise nõuded.
3.	Elektri- ja elektroonikaseadmete märgistamise viis ja kord.
4.	Elektroonikaromude korduskasutuseks üleandmise nõuded.
5.	Elektroonikaromude käitlusnõuded.
6.	Jäätmearuande vorm, esitatavate andmete ulatus ja aruande esitamise kord.
7.	Jäätmeloa omamise kohustusest vabastatud isiku või tavajäätmete vedaja teate ja registreerimistõendi vormid.
8.	Kaevandamisjäätmete käitlemise nõuded.
9.	Mootorsõiduki osade märgistamise viis ja kord.
10.	Ohtlike jäätmete ja nende pakendite märgistamise kord.
11.	Ohtlike jäätmete saatekirja vorm ning saatekirja koostamise, esitamise ja registreerimise kord.
12.	Olmejäätmete sortimise kord ning sorditud jäätmete liigitamise alused.
13.	Pakendiregistri registrikaardi vormid.
14.	Patarei- ja akujäätmete käitlusnõuded.
15.	Patareide ja akude märgistamise viis ja kord.
16.	Polüklooritud bifenüüle ja polüklooritud terfenüüle sisaldavate jäätmete käitlusnõuded.
17.	Probleemtoodete kohta kehtestatud keeldude ja piirangute rakendamise tähtajad ning probleemtoodetes ohtlike ainete sisalduse piirnormid.
18.	Probleemtoote kasutajale kättesaadavaks tehtava teabe loetelu ja teabe esitamise viisid ja kord.
19.	Probleemtooteregistri registrikaardi vormid.
20.	Prügila rajamise, kasutamise ja sulgemise nõuded.
21.	Romusõidukite käitlusnõuded.
22.	Pakendi tagatisraha märgid.
23.	Pakendi tagatisraha suurus.
24.	Teatud liiki ja teatud koguses tavajäätmete, mille vastava käitlemise korral ei ole jäätmeloa omamine kohustuslik, taaskasutamise või tekkekohas kõrvaldamise nõuded.

Tulenevalt volitusnormi kehtetuks tunnistamisest muutuvad kehtetuks järgmised rakendusaktid:
1) Vabariigi Valitsuse 06.04.2004 määrus nr 102 „Jäätmete, sealhulgas ohtlike jäätmete nimistu“ https://www.riigiteataja.ee/akt/1053350
2) Vabariigi Valitsuse 08.12.2011 määrus nr 148 „Jäätmete taaskasutamis- ja kõrvaldamistoimingute nimistud“ https://www.riigiteataja.ee/akt/110052014032
3) Vabariigi Valitsuse 06.04.2004 määrus nr 103 „Jäätmete ohtlike jäätmete hulka liigitamise kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/114052013002
4) Vabariigi Valitsuse 26.04.2004 määrus nr 122 „Jäätmete tekitamiseks jäätmeluba vajavate tegevusvaldkondade tegevuste täpsustatud loetelu ning tootmismahud ja jäätmekogused, mille puhul jäätmeluba ei nõuta“ https://www.riigiteataja.ee/akt/13354609
5) Vabariigi Valitsuse 17.06.2010 määrus nr 80 „Rehvidest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/117062014013
6) Vabariigi Valitsuse 15.02.2013 määrus nr 30 „Põllumajandusplastist tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad“ https://www.riigiteataja.ee/akt/119022013013
7) Vabariigi Valitsuse 17.06.2010 määrus nr 79 „Mootorsõidukitest ja nende osadest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad“ https://www.riigiteataja.ee/akt/115102013004
8) Vabariigi Valitsuse 07.08.2008 määruse nr 124 „Patareidest ja akudest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad“ https://www.riigiteataja.ee/akt/115102013005
9) Vabariigi Valitsuse 20.04.2009 määrus nr 65 „Elektri- ja elektroonikaseadmetest tekkinud jäätmete kogumise, tootjale tagastamise ning taaskasutamise või kõrvaldamise nõuded ja kord ning sihtarvud ja sihtarvude saavutamise tähtajad“ https://www.riigiteataja.ee/akt/108042014005
10) Vabariigi Valitsuse 26.04.2004 määrus nr 121 „Ohtlike jäätmete käitluslitsentsi andmise, muutmise ja kehtetuks tunnistamise kord ja menetluse käigus läbiviidavate menetlustoimingute tähtajad, litsentsi taotlemiseks vajalike andmete loetelu ja litsentsi vorm“ https://www.riigiteataja.ee/akt/13135973
11) Vabariigi Valitsuse 23.07.2009 määrus nr 135 „Probleemtooteregistri põhimäärus“ https://www.riigiteataja.ee/akt/118092013008
12) Vabariigi Valitsuse 26.11.2004 määrus nr 346 „Pakendiregistri põhimäärus“ https://www.riigiteataja.ee/akt/107102014012
13) Keskkonnaministri 21.04.2004 määrus nr 22 „Asbesti sisaldavate jäätmete käitlusnõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/104062013009
14) Keskkonnaministri 22.04.2004 määrus nr 25 „Polüklooritud bifenüüle ja polüklooritud terfenüüle sisaldavate jäätmete käitlusnõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/104062013009
15) Keskkonnaministri 08.04.2013 määrus nr 7 „Biolagunevatest jäätmetest komposti tootmise nõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/110042013001
16) Keskkonnaministri 02.07.2007 määrus nr 49 „Probleemtoodetest tekkinud jäätmete täpsustatud nimistu“ https://www.riigiteataja.ee/akt/120062012011
17) Keskkonnaministri 16.01.2007 määrus nr 4 „Olmejäätmete sortimise kord ning sorditud jäätmete liigitamise alused“ https://www.riigiteataja.ee/akt/129042015008
18) Keskkonnaministri 10.01.2008 määrus nr 5 „Kasutatud patareide ja akude käitlusnõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/12910878
19) Keskkonnaministri 12.04.2007 määrus nr 28 „Ohtlike jäätmete käitluse eest vastutava isiku koolitusele ja pädevusele esitatavad nõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/13274456
20) Keskkonnaministri 29.04.2004 määrus nr 39 „Ohtlike jäätmete ja nende pakendite märgistamise kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/13358009
21) Keskkonnaministri 29.04.2004 määrus nr 38 „Prügila rajamise, kasutamise ja sulgemise nõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/108052013002
22) Keskkonnaministri 25.09.2008 määrus nr 41 „Ohtlike jäätmete saatekirja vorm ning saatekirja koostamise, edastamise ja registreerimise kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/13033858
23) Keskkonnaministri 26.04.2004 määrus nr 26 „Jäätmeloa andmise, muutmise ja kehtetuks tunnistamise menetluse käigus läbiviidavate menetlustoimingute tähtajad ning jäätmeloa taotlemiseks vajalike andmete täpsustatud loetelu ja jäätmeloa taotluse vorm ning jäätmeloa vorm“ https://www.riigiteataja.ee/akt/122122011035
24) Keskkonnaministri 21.04.2004 määrus nr 21 „Teatud liiki ja teatud koguses tavajäätmete, mille vastava käitlemise korral pole jäätmeloa omamine kohustuslik, taaskasutamise või tekkekohas kõrvaldamise nõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/104062013008
25) Keskkonnaministri 20.04.2004 määrus nr 18 „Jäätmeloa omamise kohustusest vabastatud isiku või tavajäätmete vedaja teate ja registreerimistõendi vormid“ https://www.riigiteataja.ee/akt/13132493
26) Keskkonnaministri 09.11.2010 määrus nr 56 „Kaevandamisjäätmete käitlemise kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/115032013025
27) Keskkonnaministri 15.04.2004 määrus nr 17 „Metallijäätmete täpsustatud nimistu“ https://www.riigiteataja.ee/akt/739023
28) Keskkonnaministri 09.02.2005 määrus nr 9 „Elektri- ja elektroonikaseadmete romude käitlusnõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/125042014009
29) Keskkonnaministri 27.04.2009 määrus nr 21 „Elektri- ja elektroonikaseadmete märgistamise viis ja kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/104102012014
30) Keskkonnaministri 22.07.2013 määrus nr 57 „Probleemtoote kasutajale kättesaadavaks tehtava teabe loetelu ning teabe esitamise viisid ja kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/125072013004
31) Keskkonnaministri 09.05.2011 määrus nr 30 „Probleemtoodete kohta kehtestatud keeldude ja piirangute rakendamise tähtajad ning probleemtoodetes ohtlike ainete sisalduse piirnormid https://www.riigiteataja.ee/akt/121112014028
32) Keskkonnaministri 15.01.2010 määrus nr 1 „Jäätmearuande vorm, esitatavate andmete ulatus ja aruande esitamise kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/104062013007
33) Keskkonnaministri 16.02.2011 määrus nr 12 „Probleemtooteregistri registrikaardi vormid“ https://www.riigiteataja.ee/akt/128062013015
34) Keskkonnaministri 03.11.2005 määrus nr 66 „Pakendi taaskasutamise määra arvutamise ja pakendi massi määramise kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/13183424
35) Keskkonnaministri 15.04.2005 määrus nr 24 „Pakendi tagatisraha märgid“ https://www.riigiteataja.ee/akt/121112014023
36) Keskkonnaministri 23.03.2005 määrus nr 19 „Pakendi tagatisraha suurus“ https://www.riigiteataja.ee/akt/116012015009
37) Keskkonnaministri 21.12.2007 määrus nr 64 „Patareide ja akude märgistamise viis ja kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/101092011003
38) Keskkonnaministri 18.08.2009 määrus nr 50 „Pakendiregistri registrikaardi vormid“ https://www.riigiteataja.ee/akt/13213996
39) Keskkonnaministri 09.09.2010 määrus nr 47 „Mootorsõiduki osade märgistamise viis ja kord“ https://www.riigiteataja.ee/akt/119102012002
40) Keskkonnaministri 06.04.2011 määrus nr 24 „Teabe esitamise tähtaegade täpsustatud loetelu elektri- ja elektroonikaseadmete kategooriate lõikes“ https://www.riigiteataja.ee/akt/112042011007
41) Keskkonnaministri 16.06.2011 määrus nr 33 „Romusõidukite käitlusnõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/122062011008
42) Keskkonnaministri 08.07.2014 määrus nr 28 „Elektroonikaromude korduskasutuseks üleandmise nõuded“ https://www.riigiteataja.ee/akt/115072014001

9. Seaduse jõustumine

Seadus jõustub 1. jaanuaril 2017. Jõustumistähtaeg on valitud selline, kuna vajadus on jätta seaduse vastuvõtmise ja jõustumise vahele piisavalt aega, et isikud saaksid oma tegevuse kohandada eelnõus ettenähtud muudatustele vastavaks. Samuti tuleb kehtestada seaduse rakendusaktid.

10. Eelnõu kooskõlastamine

Seaduse eelnõu esitatakse õigusaktide eelnõude infosüsteemi EIS kaudu kooskõlastamiseks Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumile, Maaeluministeeriumile, Sotsiaalministeeriumile, Rahandusministeeriumile, Siseministeeriumile, Haridus- ja Teadusministeeriumile, Eesti Linnade Liidule, Eesti Maaomavalitsuste Liidule ning arvamuse andmiseks Eesti Keskkonnaühenduste Kojale, Eesti Jäätmekäitlejate Liidule, Eesti Kaubandus-Tööstuskojale, Eesti Tööandjate Keskliidule, Eesti Kaupmeeste Liidule, AMTELile, MTÜle EES-Ringlus, MTÜle Eesti Elektroonikaromu, Ekogaisma Eesti OÜle, MTÜle Eesti Rehviliit, MTÜle Rehviringlus, MTÜle Eesti Pakendiringlus, MTÜle Eesti Taaskasutusorganisatsioon, Tootjavastutusorganisatsioon OÜle ja Eesti Pandipakend OÜle.

Marko Pomerants
Keskkonnaminister